# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den internationale økonomi tegner til lavvækst så langt øjet rækker. Og under lavvækst handler den centrale økonomiske udfordring om at stimulere økonomiens efterspørgselsside for at få beskæftigelsen op og arbejdsløsheden ned.

Regeringen har fremlagt 'Reformpakken 2020'. Målet er at forbedre de offentlige finanser med 47 mia. kr. i 2020. Udover besparelser i Genopretningsaftalen består hovedvirkemidlet i, at man gennem Dagpengereformen og Tilbagetrækningsreformen vil øge arbejdsudbuddet med i alt 135.000 personer.

I VK's plan antages dette omsat i øget beskæftigelse, takket være reformerne selv og 'konjunkturerne'. Problemet er imidlertid, at på grund af lavvækst vil der ikke være en øget efterspørgsel til dette udbud af arbejdskraft. Regeringen har ganske vist søsat en bolig og servicepakke, nedsættelse af selskabsskatten og seneste Holdbar vækst med øget renoveringsfradrag og lempelse af afgifter på huskøb.

Men ingen af disse tiltag vil have stor beskæftigelseseffekt. Ifølge regeringen er beskæftigelseseffekten af Holdbar Vækst i 2012 og 2013 højst 6-8.000 personer. Tilsammen kan vækstinitiativerne vurderes at give maksimalt 20.000 arbejdspladser mere.

VK's hul er meget stort

Af Reformpakken 2020's forøgelse af arbejdsudbuddet med 135.000 er der altså en manko på 115.000 personer, hvor det ikke er til at se, hvor beskæftigelsen skal komme fra?

VK leverer ikke selv arbejdspladserne og der ingen udsigt er til, at 'konjunkturerne' skaber dem. Alt i alt betyder det, at af planens budgetforbedringer på 47 mia. kr. er der et hul i finansieringen på op til 30 mia. kr. årligt. Hertil kommer usikkerhed om størrelsesordenen af udbetaling af efterlønsbidrag og seniorførtidspension, som kan belaste de offentlige finanser med 510 mia. yderligere.

VK har i en landsdækkende kampagne kritiseret oppositionens økonomiske plan for at indebære et årligt underskud på 39 mia. kr., hvilket i 2020 skulle indebære en statsgæld på 320 mia. kr. Men et sådant hul kan altså i høj grad risikere at optræde i regeringens egen plan. Det ligner at kaste sten i glashuset?

Oppositionens løsning

S-SF's plan Fair Løsning 2020 vil som regeringens forbedre de offentlige finanser med 47 mia. kr. i 2020. S-SF vil til forskel fra VK hæve skatten og øge midlerne til velfærd, men andre af virkemidlerne er beslægtede, idet øget arbejdsudbud også indgår i Rød plan. Hvor dette hos VK skaffes gennem dagpenge og tilbagetrækningsreformer, skal det hos S-SF ske gennem en times mere arbejde om ugen i gennemsnit.

Plane vil indhente op mod halvdelen af den tilsigtede forbedring gennem at forøge arbejdsudbuddet med 104.000 personer. Men også her er det centrale spørgsmål: Hvor skal beskæftigelsen komme fra? Her er dog den forskel fra Blå plan, at Fair Løsning 2020 ikke læner sig tilbage og venter på, at det skal komme af sig selv, men opererer med at skabe job og øge efterspørgslen efter arbejdskraft gennem fremrykning af offentlige og private investeringer samt navnlig gennem øget offentlige forbrug til velfærd. Endvidere vil S-SF også investere i opkvalificering af arbejdskraften og gennemføre en vækstreform.

I alt kan Fair Løsning i sig selv skønnes herigennem at skabe 50 60.000 flere arbejdspladser. Der er således også i Rød Plan en mankoi dette tilfælde på omkring 50.000 arbejdspladser, svarende til manglende op til 15 mia. kr.

Endvidere er der usikkerhed om visse af S-SF's skatteindtægter, hvilket kan koste yderligere op til fem mia. kr. Således kan der være et hul på 15 20 mia. kr. i Fair Løsning 2020. Hertil kommer, at S-SF også regner med en beskæftigelsesforøgelse på 46.000 personer fra konjunkturerne ligesom VK's plan.

Udebliver også disse, kan underskuddet vokse med omkring 10 mia. kr.

Der er således en ikke uvæsentlig usikkerhed om finansieringen af begge planer, om end usikkerheden tegner større i Blå Plan end i Rød Plan.

Fair Løsning tilbyder nok det relativt bedste udgangspunkt til at imødegå de økonomiske udfordringer, men vil have brug for en styrkelse af beskæftigelseseffekt og finansiering. Beskæftigelseseffekten ville blive bedre gennem yderligere jobskabelse af op til 25.000 arbejdspladser, som kan tilvejebringes gennem yderligere offentlige Investeringer og velfærdsforbedringer for omkring 15 mia. kr. Mens finansieringen af planen på sigt kan styrkes med op til 30 mia. kr. gennem, sanering af erhvervsstøtte, øgede miljø og klimaafgifter, ny mellemskat samt på sigt reform af ejendomsbeskatning.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kan 2020-planerne løse de store udfordringer?

# data[].attributes.attachment_link.description
Den internationale økonomi tegner til lavvækst så langt øjet rækker. Og under lavvækst handler den centrale økonomiske udfordring om at stimulere økonomiens efterspørgselsside for at få beskæftigelsen op og arbejdsløsheden ned. Regeringen har fremlagt 'Reformpakken 2020'. Målet er at forbedre de offentlige finanser med 47 mia. kr. i 2020.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
VK-regeringen, Dansk Folkeparti og Radikale udskød i 2011 efterløn og folkepension i tilbagetrækningsreform.

Borgerne lever længere og længere, og derfor mener flere, at pensionsalderen bør hæves tilsvarende.

De borgerlige partier og Socialdemokratiet hævede i 2006 efterlønnen og folkepensionen i takt med den gennemsnitlige levealder. Det skete i velfærdsaftalen.

Forhøjelserne blev i 2011 igen fremrykket fem år af VK-regeringen, Dansk Folkeparti og De Radikale i tilbagetrækningsreformen.

Læs mere om tilbagetrækningsreformen her:

* Efterlønsalderen hæves et halvt år om året fra 2014 til 2017.

* Fra 2027 er folkepensionsalderen steget fra 65 til 67 år som aftalt i velfærdsaftalen.

* Der indføres en treårig efterløn med en højere efterlønssats, hvor efterlønnen afhænger af pensionsformuen.

* Efterlønnen forkortes gradvist ved at hæve efterlønsalderen.

* Efterlønnen fastsættes til den højeste dagpengesats i tre år. I dag er efterlønnen lavere, når personer går på efterløn, inden de fylder 62 år.

* Der indføres samme modregning for pensionsformuer for alle efterlønnere, uanset hvornår man går på efterløn. Modregningen i efterlønnen forhøjes fra 60 til 80 procent af beregningsgrundlaget.

* Personer kan fortsat tjene en skattefri præmie ved at arbejde i op til tre år.

* I 2012 kan personer få deres efterlønsbidrag udbetalt skattefrit, hvis de vil forlade ordningen.

* Nedslidte kan få seniorførtidspension, når de har mindre end fem år til folkepensionen. Ordningen afhænger ikke som efterlønnen af, om man har betalt til ordningen eller er medlem af en a-kasse.

Kilde: Beskæftigelsesministeriet.

# data[].attributes.attachment_link.title
FAKTA: Her er indholdet i tilbagetrækningsreformen

# data[].attributes.attachment_link.description
VK-regeringen, Dansk Folkeparti og Radikale udskød i 2011 efterløn og folkepension i tilbagetrækningsreform. Borgerne lever længere og længere, og derfor mener flere, at pensionsalderen bør hæves tilsvarende. De borgerlige partier og Socialdemokratiet hævede i 2006 efterlønnen og folkepensionen i takt med den gennemsnitlige levealder. Det skete i velfærdsaftalen.

# data[].attributes.attachment_link.title
At betragte finanskrisen som udtryk for, at markedet har fejlet, er ikke bare en simplificering. Det er skrupforkert!

# data[].attributes.attachment_link.description
Finanskrisen må være et mareridt for enhver liberalist, der hylder frie markedskræfter og skyr statens indblanding. For netop stater og centralbanker må nu træde til for at afværge et kollaps. Tilsyneladende kan markederne ikke styre sig selv. Men nej, si...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Krisen i 1930erne har de fleste hørt om. En del nulevende danskere har oplevet den hårde tid på egen krop. Andre har læst om de dystre tider i folkeskolens historiebøger. Hos de fleste er billedet det samme: Der var tale en om yderst dyb depression med arbejdsløse på ethvert gadehjørne, faldende velstand, sortsyn, sult, nød og elendighed.

Men på visse områder er den aktuelle krise faktisk værre end den nedtur og det voldsomme drama, som udspillede sig både i Danmark og international økonomi for mere end 80 år siden.

Det viser en analyse udarbejdet af Kim Ablidgren fra Danmarks Nationalbank, og det dokumenteres også af nye tal for den økonomiske udvikling herhjemme, som chefkonsulent Frederik I. Pedersen fra AE-rådet har samlet. De kaster nyt lys over den økonomiske udvikling helt tilbage til 1875, altså i intet mindre end 140 år.

"Krisen i 1930erne var slet ikke så slem, som det ofte påstås. Det er faktisk overraskende, at det ikke gik værre dengang. Danmark blev lagt hårdere ramt under de to verdenskrige, og den nuværende krise er på flere områder også blevet både længere og dybere, end hvad der blev set i 1930erne," siger Frederik I. Pedersen.

Professor Per H. Hansen fra Copenhagen Business School er enig.

"Den krise, vi oplever nu, er ganske alvorlig, når den ses i et også meget langt historisk perspektiv," siger han.

Han tilføjer, at mange lande i 1931 gik fra guldet, hvilket gjorde det muligt at føre en mere lempelig økonomisk politik, og herhjemme blev der med Kanslergadeforliget i januar 1933 og støtteordninger til landbruget fyret godt op under væksten efter et par hårde år.

Overdreven arbejdsløshed

Det er blandt andet myten om, at der i 1930ernes Danmark skulle have været 32 procent arbejdsløse, som ikke holder. De officielle tal fra Danmarks Statistik viser godt nok, at arbejdsløsheden i 1932 steg til voldsomme 31,7 procent af arbejdsstyrken, efter den var nede på 13,7 procent i 1930.

Men dengang var kun et sted mellem 15 og 25 procent af de beskæftigede medlem af en a-kasse, og det var kun en tredjedel af denne gruppe, som var uden arbejde. Tælles alle dem med, som stod uden for datidens a-kasser, så var arbejdsløsheden betydeligt mindre og nede omkring 6,3 procent af den samlede arbejdsstyrke i 1932, hvilket kun et lidt højere end i dag. Det er tilmed langt mindre end i 1993, lige før Poul Nyrup Rasmussen (S) blev statsminister, og arbejdsløsheden herhjemme satte rekord med 353.000 ledige svarende til 11,7 procent af arbejdsstyrken.

Beskæftigelsen faldt også "kun" med 107.000 personer i 1932, og allerede i 1934 var alle tabte job genvundet. Sådan er det ikke nu, hvor op mod 180.000 job gik tabt under krisen, og beskæftigelsen stadig er 161.000 lavere, end da den toppede i 2007.

Den samlede beskæftigelse i 1930erne var så også en del lavere og nede på 1,7 millioner, hvilket er én million mindre end nu. Men trods det, så har arbejdsmarkedet udviklet sig betydeligt svagere under den nuværende krise end for 85 år siden.

Overdrevent dyk i velstand

En anden myte er, at velstanden tilbage i 1930erne nærmest var ude i et frit fald. Sandheden er dog, at der kun var ét eneste år, hvor bruttonationalproduktet faldt. Det var i 1932, hvor nedturen var på 2,6 procent. Det er nærmest de rene pebernødder i forhold til det dyk på 5,1 procent, som blev set herhjemme i 2009. Samlet har der, siden finanskrisen startede, været hele fire år med et faldende BNP, nemlig 2008, 2009, 2012 og 2013 - det største antal år nogensinde.

Det er tilmed sådan, at væksten efter nedturen i 1932 tog meget hurtigt til igen og kom op på tre procent om året. Det danske velfærdssamfund var dog i sin spæde start. Indkomsterne lå på et langt lavere niveau. Den gennemsnitlige indkomst i 1930erne var kun på en femtedel af det aktuelle niveau, så personer uden nogen form for dagpenge, der mistede jobbet, var mildest talt på spanden. De beskedne indkomster betød, at hovedparten af indkomsten gik til mad og bolig, hvorfor der ikke var råd til luksus som rejser og restaurantbesøg. Der var derfor kun ét sted at skære, og det var på madbudgettet, når indkomsten dykkede. I dagens Danmark er "krise" derimod for mange forbundet med at aflyse en skiferie, købe en mini-bil, eller gå lidt mindre på café. Mange, som er uden arbejde i Danmark, kan godt have en stram økonomi, og måske lide nød efter nutidens standard. Men det er trods alt ikke vandgrød, uopvarmede boliger og tøj med store huller, der er almindeligt.

Overdrevent aktiekrak

Det store krak på Wall Street i oktober 1929 fremhæves ofte som årsagen til 1930ernes krise. Men "man skal være varsom med at overvurdere betydningen heraf," hedder det i Kim Abildgrens analyse.

Det var højst en tredjedel af de efterfølgende års fald i det private forbrug, der hang sammen med de dramatiske kursfald på aktiemarkedet. Krisen havde andre årsager, og det var eksempelvis, at finanspolitikken blev strammet gevaldigt i USA med stigende skatter, fordi daværende præsident Herbert Hoover ønskede at undgå store underskud på de offentlige finanser. Også pengepolitikken blev strammet. USAs centralbank, Federal Reserve, satte godt nok renterne ned, men der var tale om en helt ekstrem økonomisk situation, hvor inflationen faldt meget kraftigt. Så realrenten, rente minus inflation, steg ganske kraftigt fra fem procent i 1929 til hele 13 procent i 1932. Den rente, virksomhederne skulle betale i banken, var betydeligt højere end dette og nåede hele 19 procent, da den toppede.

Mange trak også deres penge ud af banken, fordi de frygtede tab. Det tvang bankerne til at stramme kreditten og låne færre penge ud, fordi de ikke kunne skaffe likviditet. Federal Reserve ville ikke stille den til rådighed, sådan som det er sket under den aktuelle krise.

Den Store Depression blev også præget af protektionisme i den helt store stil, hvor Herbert Hoover begrænsede importen af især landbrugsvarer.

Det skete oven på den dramatiske nedgang i indtjeningen, som de fleste amerikanske landmænd oplevede i 1920erne som følge af prisfald på fødevarer.

Tolden blev også hævet på andre udenlandske varer fra 15,5 procent i 1929 til 19,8 procent i 1933. Denne amerikanske toldmur var med til at udpine England og især Tyskland, der ikke kunne betale sin krigsgæld tilbage, da USA nærmest lukkede af for import fra andre lande.

En voldsom deflation med faldende priser var også på spil i 1930erne. Den fik mange til at udsætte forbrug og investeringer, eftersom varerne blev billigere nærmest dag for dag. De faldende priser pressede mange lønninger ned og det skabte store problemer med at betale de store lån tilbage, som var optaget i de hæsblæsende 1920ere.

Overdreven optur for aktier

Næsten som det er set nu, så var tiden, før krisen brød ud i 1930erne, præget af en boblende optimisme, som næppe før var set større. Bilen blev almindelig i gadebilledet, elektriciteten vandt frem, og mange fik køleskab, fryser og senere også radio, ofte for lånte penge, gennem "de brølende 1920ere".

Samtidig var penge i uset omfang væltet ind i aktier, fordi renten var lav, og optimismen var i top. Næsten 400 nåede det amerikanske aktieindeks op på, før ballonen bristede, og nedturen fortsatte til et pinefuldt lavpunkt på bare 41. Det var næsten 90 procent lavere end før krakket.

Først mere end 20 år senere, nemlig helt fremme i 1955, var aktieindekset Dow Jones igen oppe på samme niveau som i starten af 1929, og så er der endda ikke taget højde for, at pengene i den periode også blev udhulet af de løbende stigninger på de fleste varer.

Den voksende gældsbyrde og de mange misligholdte lån var med til at give bankerne store tab. Samlet gik 10.000 af USAs 24.000 banker konkurs under krisen. De banker, der overlevede de turbulente tider, led voldsomme tab, og de blev af frygt for nye tab helt ekstremt forsigtige med at låne penge ud, hvilket var med til at sætte økonomien i stå.

Overdreven pengepolitisk stimulans

Noget af det samme ses nu. Men den store forskel er, at der i den aktuelle situation er sat ind med langt kraftigere økonomisk medicin. Det er sket for at undgå, at det hele udvikler sig til en kronisk lidelse. Finanspolitikken i USA blev lempet på dramatisk vis, da krisen startede. Nogle af historiens største økonomiske stimulanspakker blev også vedtaget i Europa, og både banker, realkredit og forsikring er enten blevet overtaget af staten eller tilført betydelige summer i frisk kapital. Der er tilmed tale om tiltag, som sker i mange lande på samme tid. Oven i det hele har alle verdens centralbanker, nu også Den Europæiske Centralbank, givet pengepolitikken fuld gas. Ikke kun ved at sænke renten til nul, men også ved at købe obligationer op for svimlende summer med det formål at presse de lange renter ned og pumpe penge ud i økonomien.

Normalt kommer der et kraftigt økonomisk opsving efter en periode med recession eller depression. Men indtil videre har opturen herhjemme og i det øvrige Europa været yderst svag og beskeden efter en historisk målestok. Årsagen er især, at mange lande står med nogle store offentlige underskud og oven i det også en stor privat gældsætning, som kræver mange år med høj opsparing for at få bragt ned. De faldende boligpriser i mange lande kan også være med til at få folk til at holde igen på forbruget.

Af samme årsag har især Danmark og resten af Europa, men også USA, haft en kun forsigtig opgang i økonomien. Også på dette punkt er krisen værre end i 1930erne, eftersom perioden fra 1933 og frem til 1940 var præget af ganske høj økonomisk vækst. I 1940 kom så det største dyk i velstanden - nogensinde. Nedturen var på 14 procent. I 1941 blev andre 10,1 procent klippet af den danske velstand. Anden Verdenskrig var brudt ud.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nutidens krise slår 1930ernes med flere længder

# data[].attributes.attachment_link.description
Krisen i 1930erne har de fleste hørt om. En del nulevende danskere har oplevet den hårde tid på egen krop. Andre har læst om de dystre tider i folkeskolens historiebøger. Hos de fleste er billedet det samme: Der var tale en om yderst dyb depression med arbejdsløse på ethvert gadehjørne, faldende velstand, sortsyn, sult, nød og elendighed.

# data[].attributes.attachment_link.description
Et lignende anslag findes i Christopher Arzrounis bidrag om Kanslergadeforliget og om myten om velfærdsstatens oprindelse. Her får man at vide, at nazismen og kommunismen aldrig var en reel trussel mod demokratiet i Danmark (251), og der gøres en del ud af at forklare, at det er en myte, at der var ekstremt høj arbejdsløshed (259).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Change var kodeordet i den kampagne, som banede vejen til Det Hvide Hus for Barack Obama. Verden er blevet en anden undervejs, mens amerikanerne har fundet deres næste præsident. Og kodeordet er blevet et andet: New Deal. Med direkte henvisning til den da nyvalgte præsident, Franklin D. Roosevelts legendariske program, som blev sat i gang i 1933.
Krisestemning og frygt lagde sig dengang og har igen lagt sig tungt over det amerikanske samfund. På den baggrund bredte opfattelsen sig, at noget måtte og må også i den nuværende situation nødvendigvis gøres, og det skal være noget, som er offensivt og som kan genskabe troen på fremgang. I Europa og i Danmark ser vi helt parallelle tendenser. Genkaldelsen af 1930ernes historie kan være forståelig, og vi har da også i den hjemlige debat set New Deal dukke op som tema. Her lurer imidlertid en nærliggende fare for, at vi hengiver os til romantik. Det kan nemlig få os til at handle overilet og kortsigtet. Herved kan vi skaffe os nogle problemer på halsen, som måske i det lange løb kan udvikle sig dertil, at kuren kan konkurrere med lidelsen om, hvad der er værst. Derfor er det så vigtigt nu at holde hovedet klart og se perspektiverne i det, vi overvejer at gøre. Og hertil kan vi faktisk lære noget af historien om 1930ernes New Deal. Når vi får trukket perspektiverne op.

Roosevelt var gået til valg på et ganske andet program, men indså ud fra erkendelsen af den dybeste nød at måtte træffe ekstraordinære foranstaltninger. Det, som drev ham til New Deal-programmet i en situation, hvor den internationale økonomiske og politiske orden var brudt sammen, var frygten på det korte sigt for en dyb deflation, som programmet i hovedsagen fik afværget. Men programmet indebar i sig selv enorme velfærdsmæssige omkostninger i form af destruktion af landbrugets produktion, afskæring af fungerende industrimarkeder m.v. Ej heller fik programmet skabt nogen ny økonomisk genkomst på det lidt længere sigt.
Den økonomiske genkomst kom med Anden Verdenskrigs nødvendighed. Og så fik krigen ryddet banen for, at der efterfølgende kunne opbygges en helt ny international orden. USA gik da også efter 1945 i spidsen for etableringen af et internationalt system baseret på institutioner som det internationale valutasystem, Forenede Nationer og den internationale samarbejdsorganisation OEEC for frigørelse af den internationale handel. Det var markedsøkonomiens genkomst i en demokratisk verden, som kom til at danne udgangspunktet for vækst og skabelse af velstand og betryggelse.

Danmark fik også sit New Deal med Kanslergadeforliget i 1933 som omdrejningspunkt. Vores New Deal havde i virkeligheden ganske mange træk til fælles med Roosevelts. Rigsdagen greb ind i arbejdsmarkedets forhold for at hindre lønreduktion og deflation. Landbrugets priser blev beskyttet, herunder ved begrænsning af landbrugsproduktionen, industrien, som hos os var en udpræget hjemmemarkedsindustri, blev beskyttet mod konkurrence. Vi satte offentlige anlægsarbejder i gang og lagde op til udvidelse af den offentlige velfærdssektor. Og vi devaluerede valutaen.
Som i USA var baggrunden en dramatisk oplevelse af akut nødvendighed, der forekom at retfærdiggøre, at vi pådrog os betydelige velfærdsmæssige omkostninger. Og ej heller for os lykkedes det at få gang i en egentlig økonomisk fremgang i 1930erne.

De danske politiske partier tilsluttede sig 1930ernes danske New Deal med større eller mindre entusiasme, men under alle omstændigheder ud fra en forståelse af, at vi befandt os i en nødsituation. Derfor kunne det også være begrundet at påkalde sig nogle bivirkninger i form af velfærdsmæssige tab, som måtte følge med. Hvad der i dag måske særligt er værd at holde fast i er imidlertid, at vores New Deal kom til at rumme momenter med skadevirkninger, som skulle vise sig at række meget langt op i tiden og eventuelt helt op til i dag. I 1933 blev gennemført en socialreform, som skulle udbygge velfærdssektoren, og for at få kommunerne med i ekspansionen blev der indført en model med økonomisk refusion til kommunerne for afholdte udgifter. Med en ny skolelov i 1937 blev refusionsmodellen udbygget.
Da først velstandsfremgangen kom til Danmark i løbet af 1950erne, blev disse refusionsordninger til rene helvedesmaskiner, som var en central forklaring på, at 1960ernes danske samfundsøkonomi løb løbsk. VKR-regeringens konservative finansminister, Poul Møller, indtog sit ministerkontor i 1967 under mottoet: "Pengene ligger bedst i borgernes lommer", men han kom til at lægge stemme til historisk høje udgifts- og skatteforhøjelser. Men det skulle vise sig at være uhyre vanskeligt at komme denne ubalanceskabende mekanisme til livs, og det lykkedes vel først nogenlunde i løbet af Schlüter-perioden i 1980erne. Og den midlertidige huslejeregulering, som blev indført i 1939, har det endda slet ikke været muligt at røre. Den har vi endnu til at forvride boligmarkedet.

Danmark kom først ud af det økonomiske dødvande i slutningen af 1950erne, hvor vi bliver trukket med af en international liberalisering, som vi selv længe var valne over for.
Fra omkring 1958 tog visionære socialdemokrater, specielt Viggo Kampmann og Jens Otto Krag, nogle væsentlige beslutninger i erkendelse af, at liberalisering er vejen til velstand. De udviklede en vision om en dualøkonomi, hvor en internationaliseret og renlivet markedsøkonomi skal spille sammen med og finansiere en velfærdsstat. De gennemførte reformer som tilslutningen til det europæiske markedssamarbejde i EFTA, skattereformer med bl.a. styrkede afskrivningsmuligheder til fremme af erhvervsinvesteringer og markedsgørelse af boligfinansieringen. Det kunne de gøre hældende sig til de forudgående års udvikling med styrkelse af en international markedsøkonomi og med USA som en drivende kraft i samspil med de kræfter i Europa, som arbejdede for åbenhed og integration.

Læren af historien om New Deal - USAs såvel som vores egen - er altså: Det kan godt være, at man somme tider finder sig anbragt i en situation, hvor afværgeforanstaltninger, der eventuelt også bryder med egne gode politiske principper, forekommer uomgængelige på det korte sigt.
Dette må imidlertid ikke skygge for, at der er betydelige omkostninger ved at afskære markedsøkonomiens funktionalitet, og at kortsigtede stabiliseringsindgreb meget nærliggende kan blive udformet, så de blokerer for senere genskabelse af en effektiv markedsøkonomi og for egentlig økonomisk genkomst. Vi skal undgå at falde i fælder som dem, 30ernes krisepolitikere faldt i.

Ved at fordybe sig i historien om New Deal får vi også understøttet erkendelsen, at krisepolitik historisk sjældent eller aldrig i sig selv har ført til ny økonomisk genkomst. Økonomisk genkomst får vi, når den internationale markedsøkonomis funktionalitet er til stede eller er blevet genskabt.
Som et lille land med en meget åben økonomi er Danmark specielt afhængig af, at der fungerer en åben og effektiv international markedsøkonomi. Derfor er det også særdeles bekymrende, at vi ser tendenser til nationale kriseforanstaltninger i mange lande, som vil komme til at virke begrænsende for fri international handel på fungerende markeder og som vil opbygge nye ordninger med subsidiering, nationaliseringer etc. Det bør fylde meget i dansk krisepolitik i denne tid at tale for den internationale markedsøkonomi, som har været fundamentet for de sidste par generationers enestående velstandsfremgang og at lade vores kritiske røst høre tydeligt, når vi ser tendenser til, at lande modarbejder denne markedsøkonomi.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kronik: New Deal - en farlig krisepolitik

# data[].attributes.attachment_link.description
Change var kodeordet i den kampagne, som banede vejen til Det Hvide Hus for Barack Obama. Verden er blevet en anden undervejs, mens amerikanerne har fundet deres næste præsident. Og kodeordet er blevet et andet: New Deal. Med direkte henvisning til den da nyvalgte præsident, Franklin D.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vi har efterhånden hørt det mange gange fra kloge hoveder i aviser og radio og på tv: Vores økonomi har det i øjeblikket så dårligt, at man skal tilbage til omkring 1930 for at finde en lignende situation, hvor handlen stort set gik i stå, så en masse mennesker mistede arbejdet og måtte gå fra hus og hjem.

Men hvad var det egentlig, der startede 'Den store depression' dengang? Og, spørger Kira fra Tornbjerg Gymnasium, hvad er forskelle og ligheder i hovedtræk ved den økonomiske krise i 30'erne og den nuværende finanskrise?

Spørg Videnskaben sender spørgsmålet over Atlanten til den anerkendte New York-handelsskole Stern School of Business, hvor den danske finanshistoriker Per H. Hansen i øjeblikket er adjungeret professor.

"Det store spørgsmål er, hvor man skal begynde og ende, for de minder om hinanden i stadig stigende grad. Det er nok nemmest at starte med forskellene," lyder åbningen fra Per H. Hansen, der i Danmark er professor på Institut for Ledelse, Politik og Filosofi på Copenhagen Business School.

"Det afgørende er, at centralbanker og regeringer i denne omgang har grebet afgørende ind. Det har de helt klart gjort på grund af den lære, man har gjort sig fra 1930erne."
Hvad var det for en lære?
"En stor del af problemerne især i USA var, at man ikke greb ind. Banker gik konkurs, og det gav store problemer, for når en bank går konkurs, skal lån indfries, og ingen kan låne penge, så kreditten forsvinder."

"Det bidrager til, at investeringer og arbejdspladser også går i sort. Endelig var der heller ikke den store lyst fra regeringernes side, især i USA, til at stimulere finanspolitikken." "Krisen i 1930erne opstod, før John Maynard Keynes kom på banen og sagde, at det giver mening at underbudgettere - altså bruge flere penge, end man egentlig har - for at stimulere økonomien. Indtil da skulle staten balancere sit budget uanset hvad. Og det er ikke nogen god idé, når man har en situation, hvor økonomien ikke kan finde sin ligevægt selv."

"På mange måder er situationen lige så sort nu som dengang, men indgrebene fra politikere og banker er markant anderledes. Derfor er der god grund til håbe på, at det ikke bliver lige så slemt som dengang."
Hvad er så lighederne mellem de to kriser?
"Der er en række, ikke mindst hvis man kigger på almindelige nøgletal omkring samhandel mellem landene, kapitalbevægelser og priser."

"Det interessante er, at samhandlen faktisk er faldet endnu mere i dag. Vi håber bare på, at det ikke bliver lige så langvarigt som dengang. Dengang faldt den i fire år indtil 1933, før det begyndte at gå langsomt opad. I denne omgang vil man sige, at recessionen eller depressionen startede omkring april 2008, men grunden til, at jeg ikke tror, det har så lange udsigter er netop, at stater og centralbanker har skredet ind overalt i verden for at stimulere økonomien."

"En anden lighed er risikoen for protektionisme. I 1930erne var protektionisme og konkurrerende devalueringer med til at forstærke krisen. I dag prøver G20-landene og WTO at undgå, at det sker igen, men i de fleste lande ser du faktisk alligevel tiltag til protektionisme. Der er en høj grad af bevidsthed om, at det for alt i verden skal undgås, men problemet er selvfølgelig, at vælgerne kan presse politikerne til at indføre protektionistiske foranstaltninger, som det f.eks. skete med den udvandede 'Buy American'-klausul i den amerikanske hjælpepakke."
Er der grund til bekymring over, hvordan finanskrisen udvikler sig?
"Hvis du kigger på faldet i aktiemarkederne, så er det internationalt set meget værre nu end dengang. Det gør, at der er god grund til at være lidt bekymret."

"Der er også grund til bekymring, når man kigger på kapitalbevægelserne. Nu har man en situation, hvor Østeuropa har lånt mange penge af udenlandske banker, deriblandt svenske. Men når lande som Sverige har underskud på betalingsbalancen, har de brug for at finansiere sig, ligesom det i øjeblikket er tilfældet for USA, der hele tiden låner penge i Kina. Derfor stopper de med at låne penge til Østeuropa, og på den måde bliver sat gang i de samme grundlæggende mekanismer, som var på spil i 1930erne."

"De finansielle kriser slår om sig og bliver til realøkonomiske kriser. Og både nu og dengang sker det efter, at der er bristet bobler på aktiemarkederne, som rammer den reelle økonomi."

"Normalt siger man, at Depressionen startede i 1929 med Wall Street-krakket, men det er vigtigt at være opmærksom på, at det ikke kun var et USA-fænomen. Det er det samme i dag, hvor krisen måske nok begynder USA, men spreder sig til hele verden ved hjælp af samhandlen."
Risikerer vi at opleve samme elendighed som dengang, hvor folk bl.a. måtte leve på gaden?
"Der er et nøgletal, som gør en forskel, og det er arbejdsløsheden. I 1930erne havde man arbejdsløshedsprocenter på over 30. I Danmark lå den på 32 i 1932, og en stor arbejdsløshed er et kæmpeproblem, ikke mindst af sociale årsager. Derfor er det godt, at arbejdsløsheden i dag ikke er steget så meget og i det hele taget er markant lavere. Det har igen noget at gøre med indgrebene fra centralbanker og stater, så derfor bliver det næppe lige som dengang."
Hvordan fik man bremset nedturen i 1930erne?
"I USA skred man først ind i 1933, da Roosevelt blev valgt til præsident og indførte 'new deal'. I Tyskland var det ulyksaligt nok Hitler, som vendte bøtten ved at føre ekspansiv finanspolitik, bl.a. ved at bygge autobahns osv. Det stimulerede økonomien og fik beskæftigelsen til at stige."
Når man kigger på historien, er der så noget, man burde gøre politisk for at standse krisen i dag?
"Det er svært at sige, for man har gjort meget, og der går altid et stykke tid, fra du sætter et politisk indgreb i gang, til det virker. Mange mener, at der ikke er gjort nok i banksektoren, især i USA, men også de store banker i Europa og Asien er så hårdt ramt og har så store tab, som de endnu ikke har afskrevet, at det kan give flere problemer, og derfor er staten stadig nødt til at nationalisere banker eller tvinge dem til at afskrive lån og skyde ny kapital ind."

"Det er svært at vide, hvad der ligger i bankerne af dårlige lån, men en del observatører er bekymrede for, at der skal gøres mere."
Er det en overraskelse for en økonomihistoriker som dig, at vi oplever finanskrise nu?
"Nej, der er god sammenhæng mellem kriserne, forstået på den måde, at de begge er kommet i nogle af de mest liberale perioder. I mellemkrigstiden havde man nogle meget liberale kapitalbevægelser og forhold for de finansielle institutioner. Det blev der grebet ind overfor, fordi risikotagningen havde været for høj."

"Det system fungerer så i efterkrigstiden op til 1970erne, hvor ny bølge tager over, fordi keynesianismen spillede fallit, da man oplevede olieprischokket i 1970erne, samtidig med at man fik avanceret teknologi i forbindelse med transport, og at man modernisere kapitalens bevægelse over grænserne. Så kom vi ind i en ny liberal periode, som til sidst er endt med finanskrisen. Derfor har kriserne også overordnede ligheder."
Kan man dermed konkludere, at et meget liberalt marked altid skaber økonomisk krise?
"Det er et stort spørgsmålstegn, om der er brug for en særlig form for regulering for, at det ikke sker igen? Er det virkelig sådan, at en liberal finansiel sektor uvægerligt fører til kriser? Her skiller vandene. Neoliberale siger, at vi stadig har for meget regulering, mens langt størstedelen mener, at der er brug for mere regulering. Det var samme diskussion, man havde i 1920erne og 1930erne. Så en anden lighed mellem de to kriser er, at der bliver skredet ind fra politisk hold for at undgå, at det sker igen."

"Kigger du tilbage generelt på økonomiens historie tilbage til 1700-tallet, har du haft jævnlige bobler, der bristede - 'booms and busts'. Først kommer et opsving, så tipper det, og så får man lavkonjunktur. Sådan har det været hele vejen frem til 1930erne, hvor der bliver reguleret kraftigere."

"Ser du videre frem til 1970erne, så er der faktisk ikke så dramatiske bobler, der brister. Jeg tror, det har at gøre med reguleringen - men så får du dereguleringen, tanken om at staten skal balancere sit budget, og så kommer der i 1990erne alvorlige kriser i Mexico, Rusland, Sydøstasien, Japan, og allerede i 1980erne problemer med 'service and loan' i USA, som formentlig har noget med liberalisering at gøre."

"Så ja, meget tyder på, at hvis de finansielle markeder får frie tøjler, så er der hyppigere forekomst af finansielle kriser."
Og formentlig glemmer vi også denne gang lærdommen, så vi om 50-100 år får en ny, verdensomspændende krise?
"Det er umuligt at sige." Til gengæld kan vi med sikkerhed sige, at en t-shirt er på vej til Kira på Tornbjerg Gymnasium.

Du kan flere svar på spørgsmål om finanskrisen og alt muligt andet mellem himmel og jord i Spørg Videnskaben. Du kan også sende dit eget spørgsmål til redaktionen@videnskab.dk.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hvad er forskellen på finanskrisen nu og i 1930erne?

# data[].attributes.attachment_link.description
Vi har efterhånden hørt det mange gange fra kloge hoveder i aviser og radio og på tv: Vores økonomi har det i øjeblikket så dårligt, at man skal tilbage til omkring 1930 for at finde en lignende situation, hvor handlen stort set gik i stå, så en masse mennesker mistede arbejdet og måtte gå fra hus og hjem.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Helle Thorning sammenligner i dag den nuværende økonomiske krise på linje med krisen gegennem 30erne, der startede med børskrakket i 1929 og siden havde stor arbejdsløshed og depression hele vejen op til starten af Anden Verdenskrig - et helt årti.

Helle Thorning:
- Danmark står i en økonomisk krise, der er historisk stor. Vi er nødt til at sammenligne med 30ernes krise og den voldsomme ekspansion af landets økonomi, man foretog efter Anden Verdenskrig, skriver Berlingske Tidende i dag.

- Sammeligningen er ikke berettiget, siger Jesper Jespersen professor i økonomi fra Roskilde Universitetscenter.

- Styrken af den økonomiske nedtur er i min vurdering som det, vi oplevede i 70erne. I den økonomiske krise vi har nu, vil vi opleve en overraskende stejl stigning i arbejdsløsheden ligesom i 1970erne. I begyndelsen af årtiet dengang var der ligesom i dag høj beskæftigelse, og så pludselig sprang arbejdsløsheden med 150.000.

EU giver stabilitet
Der er ifølge Jesper Jespersen to hovedårsager til, at krisen dengang og nu ikke kan sammenlignes.

- Den økonomiske struktur var afgørende forskellig. Den offentlige sektor fylder så meget mere nu, så den økonomiske struktur er mere stabil. En anden afgørende forskel er at, man har vilje til og indsigt til at føre en økonomisk politik, der begrænser nedturen.

En anden faktor, der gør de to situationer usammenlignelige, er de internationale organisationer. Jesper Jespersen forsker i international politisk økonomi, og han forklarer:

- Før man førte rigtig krig i Anden Verdenskris, førte landene en økonomisk krig med høje toldmure, så økonomien gik i bakgear. Det ville aldrig kunne ske i dag med institutioner som EU og G8.

- Jeg kan selvfølgelig ikke spå om fremtiden, men krisen nu minder om den i 70erne.

Masser af arbejdsløshed i 70erne
Selvom krisen ikke minder om den store årti-lange krise i 30erne er 70ernes krise dramatisk nok.

- I 70erne fik vi en stor stigning i arbejdsløsheden. Produktionen faldt med to-tre procent over to-tre år. Det er små tal, men var nok til at sende arbejdsløsheden op med 100.000, siger Jesper Jespersen.

Dyk i produktionen er meget usædvanligt, da en markedsøkonomis produktion normalt stiger med to procent om året.

- En mindre stigning på 0,5 til 1 procent skaber også ledighed som i starten af 90erne, hvor det var gråt og trist, men til at holde ud. Men et direkte fald i produktionen skaber stor arbejdsløshed, siger økonomiprofessoren.

I andet halvår af 2008 faldt Danmarks produktion.

# data[].attributes.attachment_link.title
Professor i økonomi: Krisen er som 70ernes nedtur - ikke 30ernes

# data[].attributes.attachment_link.description
Helle Thorning sammenligner i dag den nuværende økonomiske krise på linje med krisen gegennem 30erne, der startede med børskrakket i 1929 og siden havde stor arbejdsløshed og depression hele vejen op til starten af Anden Verdenskrig - et helt årti. Helle Thorning: - Danmark står i en økonomisk krise, der er historisk stor.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En nation er splittet, når forskellige mennesker indtager forskellige standpunkter i en debat. Men den er endnu mere splittet, når forskellige mennesker overhovedet ikke fører samme debatter. Inden for den økonomiske politik ser vi for øjeblikket det sidste.

Mange på venstrefløjen fører således en ensidig debat, om hvordan vi kan få vendt den aktuelle konjunkturnedgang. Det vigtigste argument, vi hører fra disse 'konjunkturister', er, at de økonomiske hjul drejer langsommere end deres kapacitet. For at få dem op i fuld fart må regeringer og stater låne og forbruge mere. I USA genererer forbundsregeringen rundt på et underskud på 1.000 milliarder dollar om året. Men nogle af disse konjunkturtænkere mener, at underskuddet burde være op på omkring 1.400 milliarder dollar.

I Nordamerika og Europa raser konjunkturtænkerne imod fortalerne for nøjsomhed og sparepakker, herunder imod de ledende politikere, der modsætter sig nye låneoptag. Siden søndag har de vejret morgenluft: De ser François Hollande sejr i Frankrig som et tegn på, at nu kan pendulet omsider svinge fra stramninger mod vækst - i det mindste i Europa.

Andre mennesker - nogle af dem på venstrefløjen, de fleste i midten eller til højre - trækker på skuldrene af konjunkturisterne. Det er ikke, fordi de ikke kan have gode grunde til at rase imod 'overdrevne sparepolitikker'. Sagen er snarere, at de slet ikke forholder sig til den grundlæggende problematik.

De forskellige mennesker i den lejr - jeg er en af dem - er overbeviste om, at de grundlæggende problemer er strukturelle, ikke cykliske. Recessionen voksede ud af - og synliggjorde - indgroede skævheder i økonomien. Det altoverskyggende politiske mål burde være at finde en løsning på disse strukturproblemer - ikke at male dem over med mere gæld.

Der er flere overlappende strukturproblemer.

I første omgang er der dem, der angår globalisering og teknologisk udvikling. De hypereffektive globaliserede virksomheder har brug for færre medarbejdere. Det skaber i stigende arbejdsløshed og en eksplosion i 'superstjernelønninger', mens lønnen udhules for store dele af middelklassen og de lavt uddannede.

Uligheden vokser

Hertil kommer det strukturelle spørgsmål om forringelsen af 'den menneskelige kapital'. USA, der engang havde et af verdens bedste uddannelsessystemer, er hægtet af. Derfor har vi både høj arbejdsløshed og virksomheder, der har problemer med at finde kvalificeret arbejdskraft.

Så er der den politiske sklerose. I årtier har virksomheder og andre interessegrupper fået tilgodeset stadig flere særhensyn i skatte- og reguleringslovgivning. Det har lagt hindringer i vejen for nye konkurrenter uden samme gode politiske forbindelser, hvilket har gjort økonomien mindre dynamisk.

Disse og andre strukturproblemer har i årtier bremset vækst og lønudvikling. Forbrugerne har søgt at kompensere ved at låne mere. Og politikerne har søgt at kompensere ved at sænke skatterne, få underskuddene til at vokse gennem ekspansiv finanspolitik, sikre nemmere kredit for boligkøberne og bistå store dele af arbejdsstyrken med flytte ud af de hyperkonkurrencedygtige globaliserede dele af økonomien og over i de mindre produktive og mere beskyttede dele af økonomien - som oftest inden for den offentlige sektor.

Der er grænser for, hvor længe man kan maskere strukturelle skævheder. Og de grænser er vi nu stødt på. Den nuværende model, hvor vi forsøger at kompensere for strukturelle økonomiske svagheder igennem skattelettelser og/eller uholdbare velfærdsprogrammer, kan simpelthen ikke holde. Spillet er ude.

Merforbrug hjælper ikke

I modsætning til konjunkturisterne, mener vi strukturalister ikke, at niveauet for de offentlige udgifter er den vigtigste faktor for, hvor hurtigt en økonomi vokser. Hvis det var sandt, ville Grækenland, Storbritannien og Frankrig have været verdens bedste økonomier. Vi mener, at arbejdskraftens kreativitet, dygtighed og produktivitet - og åbenheden i det system, hvor den opererer - er langt vigtigere.

At oparbejde et endnu større underskud uden udbedring af de underliggende strukturer, vil ikke genoprette væksten. Som Raghuram Rajan fra University of Chicago for nylig skrev i Foreign Affairs: "Da væksten allerede før krisen var grundlæggende hæmmet, er det svært at forestille sig, at regeringerne vil kunne genskabe en hurtig efterspørgsel - eller at det vil være nok til at bringe den globale økonomi tilbage på sporet. Status quo ante er ikke et godt sted at vende tilbage til, når der er brug for at slanke en oppustet økonomi, byggesektor og offentlige sektor og flytte en større del af arbejdsstyrken over til mere produktivt arbejde."

Forlist velfærdsmodel

Strukturalisterne står i et spændingsfelt: Hvor mange ressourcer skal vi bruge på at mindske smerten for de arbejdsløse, og hvor mange ressourcer på de langsigtede reformer? Der må findes en balance.

I mine øjne er tyskerne for villige til at pålægge Europas nationale økonomier for stor smerte på for kort sigt. Men de gør ret i at insistere på strukturreformer af samme slags som dem, de selv indførte i 1990'erne.

I USA er næsten ingen politikere villige til at favne konjunkturisternes dagsordenen, der da også ville udløse et meget større underskud. Alligevel har strukturalisterne ikke en kandidat, de kan heppe på. Præsident Obama er for minimalistisk. Han synes ikke at tro på USA's strukturelle problemer er så store endda. Det gør hans reformideer uambitiøse. Mitt Romney og Paul Ryan forstår måske størrelsen af de strukturelle problemer, men deres reformiver begrænses af det republikanske partis religiøse besættelse af skattelettelser.

Tag ikke fejl, den gamle økonomiske velfærdsmodel er uholdbar. Konjunkturisterne vil bevare status quo. Men strukturændringer er i sidste ende uundgåelige.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ekspansiv finanspolitik er ikke løsningen på krisen

# data[].attributes.attachment_link.description
En nation er splittet, når forskellige mennesker indtager forskellige standpunkter i en debat. Men den er endnu mere splittet, når forskellige mennesker overhovedet ikke fører samme debatter. Inden for den økonomiske politik ser vi for øjeblikket det sidste. Mange på venstrefløjen fører således en ensidig debat, om hvordan vi kan få vendt den aktuelle konjunkturnedgang.

# data[].attributes.attachment_link.description
Man bliver nødt til at skelne mellem dels sektorer og dels mellem kort og mellemlangt sigt for at svare på, om der er mangel på job eller arbejdskraft.

# data[].attributes.attachment_link.description
Regeringen har trådt på den finanspolitiske bremse i håb om, at krisen var overstået, og opsvinget var selvbærende - regeringen har lukket øjnene for de aktuelle problemer med at komme ordentligt ud af krisen - hvis dansk økonomi skal på ret kurs, må der sættes gang i væksten nu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Selvpineri. Fokus på nedskæringer holdt Danmark unødigt i krise

# data[].attributes.attachment_link.description
Denne sommer er det næsten 10 år siden, at vi blev ramt af den største økonomiske nedtur i mands minde. Under krisen havde politikerne både herhjemme og i Europa et alt for enøjet fokus på de offentlige budgetter og arbejdsudbuddet. Denne forfejlede krisepolitik trak den økonomiske krise i langdrag.