# data[].attributes.body
La tradició vigatana va entroncar amb Josep Torras i Bages (bisbe de Vic des de 1899).  L’any 1892 va publicar La tradició catalana, on recull el cos doctrinal del catalanisme catòlic. Torras i Bages vol compatibilitzar la defensa de la cultura catalana amb la fe cristiana i acaba afirmant que el regionalisme és de dret diví, és a dir, obeeix a la voluntat de Déu i a l'aplicació del dret natural.

Torras i Bages, seguint la tradició cristiana,  defensava que l’esperit de Catalunya reposava en la família, en la propietat i en la religió; a la vegada que refusava qualsevol plantejament de canvi social, presentava una edat mitjana idealitzada com a font del model de valors que calia aplicar al present i defensava una estratègia catalanista allunyada de l’acció política. El clergat havia de ser el protagonista principal en la tasca de cristianització.

Torras i Bages, en definitiva, va articular un catalanisme cristià que volia allunyar-se tant del del tradicionalisme integrista, reaccionari i immobilista (carlisme) com del catalanisme revolucionari, laic i d’arrel republicana de Valentí Almirall.

# data[].attributes.body
El Tancament de Caixes[1] fou una protesta dels botiguers i dels industrials de Barcelona el 20 d'octubre de l'any 1899 contra la llei del Gabinet de Francisco Silvela i del seu ministre d'Hisenda Raimundo Fernández Villaverde. Va consistir a donar de baixa els establiments comercials i indústries per tal de deixar de pagar la contribució sense que fos il·legal. La protesta fou encapçalada pel Dr. Bartomeu Robert i Yarzábal, batlle de la ciutat de Barcelona.

L'acció va ser una conseqüència de la crisi colonial del 1898, que va portar el govern espanyol a imposar uns pressupostos restrictius acompanyats d'una alça d'impostos per a compensar el dèficit. La protesta fou sobretot contra l'impost d'Utilitats del capital i del treball i el de cèdules personals, amb uns tipus més alts a Barcelona que a Madrid. Aquest fet va crear un sentiment d'engany entre la burgesia catalana, ja que havien militat amb els partits dinàstics tradicionalistes que van ser els que més es van ressentir al contrari que Madrid que, amb un model de treball més progressista, va patir una mica menys les conseqüències.

# data[].attributes.body
Les Bases per a la Constitució Regional Catalana, més coneguda com a Bases de Manresa, són un document aprovat el 27 de març de 1892 per la primera Assamblea de Manresa de la Unió Catalanista, una coordinadora de diverses associacions catalanistes del moment repartides pel territori. Fou el primer projecte concret d'un autogovern català plantejat des de Catalunya. En cap cas fou un projecte independentista sinó autonomista, plantejant una organització autònoma fortament corporativista, ja que estava influït per un cert tradicionalisme neoforalista. L'assemblea que va aprovar les Bases fou presidida per l'arquitecte Lluís Domènech i Montaner, i actuaren com a secretaris un jove Enric Prat de la Riba i Josep Solé i Palet.

# data[].attributes.body
El Memorial de Greuges era el nom amb què es coneixia popularment la Memoria en defensa de los intereses morales y materiales de Cataluña, que fou adreçada a Alfons XII l'any 1885 pel Centre Català, a l'estil dels greuges de les antigues Corts catalanes.

Li fou lliurat en un acte presidit per Joaquim Rubió i Ors i consistia en una sèrie de reivindicacions polítiques i econòmiques amb motiu del projecte de conveni comercial entre l'Estat espanyol i Gran Bretanya i dels intents d'unificació del dret civil. Aquest document era fruit de la col·laboració dels intel·lectuals amb la burgesia industrial catalana, i es considera el primer acte polític del catalanisme en el camp oficial de l'Estat espanyol.

El Memorial de Greuges va fer quallar les Bases de Manresa de 1892. El redactor ponent de la Memoria en defensa de los intereses morales y materiales de Cataluña fou Valentí Almirall i per a la seva redacció es formà una comissió integrada per representants d'ideologies diverses.

# data[].attributes.body
Valentí Almirall i Llozer (Barcelona, 8 de març del 1841 - íd. 20 de juny del 1904) fou un advocat, periodista i polític català, considerat un dels pares del catalanisme modern i, més concretament, d'un catalanisme d'esquerres fèrriament federalista.

El 1868 participà en la preparació i en els fets de la Revolució de Setembre del 1868 a Barcelona. El mateix any intervingué en la fundació del Partit Republicà Democràtic Federal al Principat, fou elegit primer president del Club dels Federalistes, dirigí El Federalista, i col·laborà, entre d’altres periòdics, a la Revista Republicano-Federal; publicà també diversos fulls i opuscles teòrics i dDurant la restauració borbònica, va disminuir la seva activitat pública, i intentà dedicar-se a la literatura amb el pseudònim A. Z. Sota. De fet, el 1879, va publicar les seves dues novel·les. Un any abans, el 1878, fou nomenat president de l'Ateneu Lliure de Barcelona.

e propaganda

# data[].attributes.body
La Renaixença fou un moviment cultural i literari del català del segle xix (1833-1892). El seu nom sorgeix de la voluntat de fer renéixer el català com a llengua literària i de cultura després de segles de diglòssia respecte al castellà (període anomenat genèricament Decadència). És paral·lel a altres similars, com el Rexurdimento gallec, el Surdimientu asturià o el Felibrige a Occitània

# data[].attributes.body
El catalanisme és un moviment transversal estructurat ciutadana, cultural i políticament d'esquerra, centre i dreta, com que propugna el reconeixement de la personalitat política, històrica, lingüística, cultural i nacional de Catalunya i —en alguns casos— també dels Països Catalans.[1] Els moviments homòlegs als territoris de parla catalana són el valencianisme i el mallorquinisme.

Aquest corrent polític es va conformar ideològicament en la primera dècada del segle xx, com una variant del catalanisme cultural, sorgit com a moviment cultural en la dècada dels anys 1830, i articulat com a moviment polític en les últimes dècades del segle xix, seguint els paràmetres del nacionalisme.