# data[].attributes.headline
גלות בבל: 586 לפנה״ס

# data[].attributes.subject
גלות בבל: 586 לפנה״ס

# data[].attributes.body
נבוכדנצר מלך בבל כובש את ירושלים מחריב את בית המקדש הראשון וכעונש על מרד יהודה הוא מגלה את תושביה לבבל: ״עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ גַּם־בָּכִינוּ בְּזָכְרֵנוּ אֶת־צִיּוֹן״ (תהילים).
מתחילה תקופת ״גלות בבל״. הסתיימה תקופת ״בית ראשון״.

# data[].attributes.headline
שיבת ציון - 538 לפנה״ס

# data[].attributes.subject
שיבת ציון - 538 לפנה״ס

# data[].attributes.body
הממלכה הפרסית כובשת את בבל וכורש מלך פרס מפרסם הצהרה (״הצהרת כורש״) שלפיה היהודים יכולים לחזור ליהודה ולהקים מחדש את בית המקדש השני. כורש מצייד את שבי ציון גם בכסף וכלי מקדש. מתחילה תקופת ״בית שני״.

# data[].attributes.headline
אלכסנדר מוקדון כובש את א״י - 333 לפנה״ס

# data[].attributes.subject
אלכסנדר מוקדון כובש את א״י - 333 לפנה״ס

# data[].attributes.body
המלך היווני אלכסנדר מוקדון מאחד את כל ערי יוון למדינה אחת ויוצא למסע כיבושים כנד האימפריה הפרסית. אלכסנדר מוקדון (אלכסנדר הגדול) מביס את דריווש מלך פרס, כובש את ממלכתו האדירה ומקים אימפריה ענקית שמשתרעת מחופי יוון ועד הודו. בדרך כובש אלכסנדר גם את העיר ירושלים. אלכסנדר מכבד את היהודים, מבקר בבית המקדש ומעלה קורבן לאלוהי ישראל. הוא מאפשר ליהודים ״אוטונומיה דתית״ וחופש פולחן. מתחילה תקופת השלטון היווני בא״י.

# data[].attributes.headline
התקופה ההלניסטית: 333-63 לפנה״ס

# data[].attributes.subject
התקופה ההלניסטית: 333-63 לפנה״ס

# data[].attributes.body
לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון התפצלה האימפריה היוונית בין היורשים שלו.
החלום של אלכסנדר מוקדון היה ליצור אימפריה הלניסטית, כלומר אימפריה שתרבותה ממזגת מרכיבים מתרבות יוון עם תרבות המזרח. בכל רחבי האימפריה קמו ערים כמו אלכסנדריה ואנטיוכיה שהיו בהם גימנסיון, היפודרום, תאטרון, מרחצאות ומקדשים יוונים והתרבות ההלניסטית שלטה בהם.
ממלכת יהודה היתה אזור הגבול בית ממלכת בית תלמי ששלטה במצרים לבין ממלכת בית סלווקוס שישבה בסוריה. לאורך השנים היתה יהודה שדה הקרב בין שתי הממלכות. בהדרגה, חדרה התרבות ההלניסטית גם לשכבות הגבוהות של תושבי יהודה. התושבים האלה זכו לכינוי: מתיוונים.

# data[].attributes.headline
גזירות אנטיוכוס: 167 לפנה״ס

# data[].attributes.subject
גזירות אנטיוכוס: 167 לפנה״ס

# data[].attributes.body
המלך אנטיוכוס הרביעי שידוע בכינויו אנטיוכוס אפיפנס החליט בעקבות מרד של היהודים במלכותו לבטל את האוטונומיה של היהודים בתחום הדת ולהכריח אותם לקבל עליהם את התרבות ההלניסטית. אנטיוכוס הפך את בית המקדש בירושלים למקדש אלילי וגזר שורה של גזירות דת שחייבו את היהודים להפסיק את פולחן אבותיהם ולאמץ את התרבות ההלניסטית. בין הגזרות היו: איסור לימוד תורה, איסור על ברית המילה, החובה לאכול בשר לא כשר, איסור לשמור על השבת וכו...
יהודים רבות מן השכבות הגבוהות ביהודה מיהרו לאמץ את התרבות ההלניסטית, לעומתם, יהודים רבים התקוממו והחלו להתארגן למרד בשלטון היווני.

# data[].attributes.headline
מרד החשמונאים: 167-160 לפנה״ס

# data[].attributes.subject
מרד החשמונאים: 167-160 לפנה״ס

# data[].attributes.body
בכפר קטן בשם מודיעין משפחת כוהנים בהנהגת מתיתיהו החליטה למרוד בגזרות הדת של המלך היווני. את המרד הוביל בכור בניו של מתיתיהו: יהודה המכבי. יהודה הצליח לאסוף צבא של מתנדבים שהסתתרו בהרי יהודה ומשם יצא לסדרה של התקפות גרילה כנגד הצבא היווני והכה בו.
לאחר סדרה ארוכה של קרבות הצליחו המכבים לכבוש את ירושלים והר הבית ולחדש בבית המקדש את עבודת הקורבנות. להפתעת רבים, החשמונאים מצליחים להביס את האימפריה היוונית ולהקים ממלכה יהודית עצמאית לתקופה של כמעט מאה שנה - ממלכת החשמונאים.

# data[].attributes.headline
ממלכת בית חשמונאי - 140-63 לפנה״ס

# data[].attributes.subject
ממלכת בית חשמונאי - 140-63 לפנה״ס

# data[].attributes.body
בראש הממלכה היהודית העצמאית עמדו שליטים מבית חשמונאי. בתחילה אחיו של יהודה המכבי (שמעון ויהונתן) ואחריהם בניהם ונכדיהם שירשו אותם. כל מנהיג חשמונאי הרחיב את הממלכה בהדרגה. בהתחלה נכבש אזור הרי ירושלים, אח״כ אזור יהודה ושפלת החוף ובשיאה (בתקופת אלכסנדר ינאי) הכילה הממלכה חלקים גדולים גם ממלכת אדום, מואב, עבר הירדן, הגליל, הגולן והבשן.
שליטי בית חשמונאי נודעו בחוסר הסובלנות שלהם לאוכלוסיה הנוכרית שהתגוררה בא״י ובמקרים רבים העמידו לנוכרים אולטימטום - גיור או גירוש ומוות. אדומים רבים בחרו בגיור והצטרפו אל העם היהודי.
מנהיגי בית חשמונאי נטלו לעצמם עם הזמן תארים שונים (נשיא, כהן גדול ומלך) ובשיאם החזיקו בתואר מלוכה וגם בכהונה הגדולה. בהדרגה החלו שליטי בית חשמונאי לאמץ את התרבות ההלניסטית והדבר בא לידי ביטוי בשמות (יוחנן הורקנוס למשל), בטביעת המטבעות, בצבאות השכירים בגינונים והלבוש של חצר המלוכה. היתה זו הממלכה היהודית העצמאית האחרונה עד להקמתה של מדינת ישראל. המלכה האחרונה של בית חשמונאי היתה שלומציון.

# data[].attributes.headline
האימפריה הרומאית: 63 לפנה״ס

# data[].attributes.subject
האימפריה הרומאית: 63 לפנה״ס

# data[].attributes.body
לאחר מותה של המלכה החשמונאית שלומציון החלו קרבות ירושה בין שני בניה וא״י התדרדרה למחמת אזרחים. המצביא הרומאי פומפיוס שהיה במסע כיבושים במזרח ניצל את חוסר היציבות בבמלכה וכבש עם צבאות רומא את ממלכת יהודה הקטנה. פומפיוס, כמו אלכסנדר הגדול, ביקר בבית המקדש, העלה בו קורבן לכבוד אלוהי ישראל ואיפשר ליהודים חופש פולחן ולהמשיך לשמור על מצוות אבותיהם.
מאותה תקופה החלה תקופה חדשה ודרמטית של כמעט חמש מאות שנה שבה האימפריה הרומאית שולטת ביהודה. תקופה שהתסיימה באופן טרגי מבחינת היהודים - בסדרה של מרידות שנכשלו, בחורבן המקדש ובגלות.

# data[].attributes.headline
שלטון המלך הורדוס - מלך חסות: 40-4 לפנה״ס

# data[].attributes.subject
שלטון המלך הורדוס - מלך חסות: 40-4 לפנה״ס

# data[].attributes.body
הרומאים בחרו למנות בממלכת יהודה מלך חסות מטעמם. למלך החסות היו סמכויות נרחבות בתחום מדיניות הפנים - הוא יכל לגבות מיסים, להחזיק צבא, לטבוע מטבעות, לשפוט ולקבוע את חוקי הממלכה כראות עיניו, אבל הוא היה מוגבל בתחום מדיניות החוץ ונאסר עליו להכריז על מלחמה ללא אישורה של רומא.
רומא בחרה בהורדוס, שהיה ממוצא אדומי להיות מלך החסות מטעמה. הורדוס נודע בהערצתו לתרבות הרומאית, בנאמנותו העיוורת לאימפריה, בכושר השלטון שלו, באכזריותו ובחנפנותו לשליטיה של רומא.
הכינוי של הורדוס היה הבנאי הגדול משום שבתקופתו היתה תנופת בנייה חסרת תקדים ביהודה. הורדוס הקים את העיר קיסריה (לכבודו ועל שמו של אוגוסטוס - קיסר רומא) ובנה בה את הנמל הגדול והמשוכלל ביותר באימפריה הרומאית. הוא סלל כבישים וגשרים, העביר אמות מים והקים שורה של מצודות ומבצרים באזורי הגבול (מצדה, מכוור, הרודיון). הורדוס היה ידוע ביחסו החם לאוכלוסיה הנוכרית בא״י והוא איפשר לה להתגורר בערים הנוכריות שהקים וטיפח (עכו, סבסטיה, קיסריה, בית שאן ואשקלון) ורוב חיילי צבאו הורכבו משכירים ממוצא נוכרי שהיו נאמנים לו בניגוד לאוכלוסיה היהודית שהיתה חשדנית כליו בגלל מוצאו האדומי ויחסו לרומאים ולתרבות ההלניסטית. יחד עם זאת הורדוס שיפץ ליהודים את בית המקדש שהפך לבניין המפואר והגדול ביותר ברחבי האימפריה הרומאית ובתקפותו ידעה יהודה יציבות ושגשוג כלכלי.

# data[].attributes.headline
תקופת הנציבים הרומאיים ביהודה: 6-66 לספירה

# data[].attributes.subject
תקופת הנציבים הרומאיים ביהודה: 6-66 לספירה

# data[].attributes.body
לאחר מותו של המלך הורדוס התחלקה הממלכה בין בניו שירשו אותו. ליורשיו של הורדוס לא היה את כשרון השלטון שלו ולאחר תקופה קצרה של אי יציבות החליט הקיסר הרומאי להפוך את יהודה לפרובינקיה רומאית.
פרובינקיה היה אזור כיבוש רומאי שנשלט ע״י האימפריה בשלטון ישיר. הקיסר שלח מושל מטעמו שנקרא נציב ואיתו גם ליגיון רומאי שהיה כוח צבאי של חיילים רומאיים שמטרתם היתה להבטיח את הסדר והיציבות בממלכה.
בתקופת הנציבים הרומאים הראשונים, לא נרשמו ארועים מיוחדים ביחס שבין הנציבים לתושבים היהודים של יהודה, אולם ככל שעבר הזמן החלה ליווצר מתיחות שהובילה לארועים אלימים ולתחושה שיהודה עומדת על סף התפוצצות. השיא היה בתקופתו של הנציב הרומאי פונטיוס פילטוס שנודע בשחיתותו ובזלזולו בדת היהודית.
היו לכך כמה סיבות מרכזיות:
1. שחיתות הנציבים - הם הגיעו ליהודה בעיקר כדי להתעשר ולא התעניינו במצבם של תושבי הארץ. הם מכרו משרות בכירות (כמו משרת הכהן הגדול) תמורת כסף והעלו מאוד את המיסים.
2. הזלזול בדת היהודית - הרומאים ראו ביהדות דת מוזרה וזלזלו במנהגים המשונים של היהודים. הם נשאו דגלים בירושלים, נכנסו לרחבת המקדש, שדדו את אוצר המקדש ולא כיבדו את הרגישות הדתית.
3. יחס לנוכרים - הנציבים הרומאיים העדיפו את האוכלוסיה הנוכרית בא״י שהיתה קרובה אליהם מבחינה תרבותית ודתית. יהודים רבים הרגישו כי הנוכרים הופכים בהדרגה לאדוניה של הארץ. השיא היה בתקרית קיסריה שם התפתחו ארועים אלימים בין יהודים לנוכרים עובדי אלילים ובסופם נאלצו היהודים לברוח מקיסריה אחרי שהנציב הרומאי פסק שקיסריה איננה עיר יהודית.
4. נטל כלכלי: הרומאים גבו בקפדנות ואכזריות מיסים גבוהים מתושביה של יהודה ומי שלא הצליח לעמוד בנטל המס אדמותיו ורכושו נלקחו ממנו והוא הפך להיות חסר כל.
5. תקוות משיחיות: יהודים רבים האמינו שהם חיים בתקופה של חבלי משיח ושהגאולה עומדת בפתח. מבחינתם שלטון רומא היה רק מבחן אמונה לנאמנות שלהם לאלוהי ישראל. הם ביקשו למרוד במלכות רומא ולהביא את הגאולה.
כל הסיבות האלה הביאו לכך שבסופו של דבר החליטו היהודים למרוד בשלטון רומא ובשנת 66 לספירה פרץ המרד הגדול ביהודה של היהודים כנגד הרומאים.

# data[].attributes.headline
המרד הגדול ביהודה - 67-70 לספירה

# data[].attributes.subject
המרד הגדול ביהודה - 67-70 לספירה

# data[].attributes.body
לאחר שישים שנה של שלטון מושחת של נציבים רומאיים שזלזלו בדת היהודית פגעו כלכלית בשכבות אוכלוסייה רבות בעם פרץ ביהודה המרד הגדול כנגד הרומאים.
בשלב הראשון הצליחו היהודים להפתיע את הצבא הרומאי ולגרש אותו מא״י, להשתלט על ירושלים ולהארגן לקראת חזרת הרומאיים. הקיסר מינה את המצביא הרומאי אספסיאנוס שביחד עם בנו טיטוס אסף ליגיונות והחל לכבוש את יהודה בהדרגה מצפון לדרום. אספסיאנוס כבש באיטיות ובסבלנות מבצר יהודי אחרי מבצר (יודפת, גמלא, גוש חלב וכו..) והתקדם בהתמדה אל כיוון ירושלים. שיאו של דיכוי המרד היה באביב שנת 70 כשהטיל אספסיאנוס מצור על העיר ירושלים.
המורדים היהודים לא היו מאוחדים ועסוקים במלחמת אחים בין מחנה הקנאים למחנה המתונים. בסופו של דבר הצליחו הרומאים לפרוץ את חומות העיר, לכבוש אותה ולהחריב את בית המקדש.
המרד הסתיים רשמית רק בשנת 73 לספירה אחרי הכיבוש של מבצרים נוספים באזור מדבר יהודה ובניהם מבצר מצדה שכל לוחמיו בחרו להתאבד כדי לא ליפול בשבי הרומאי.

# data[].attributes.headline
תוצאות המרד הגדול: 70 לספירה

# data[].attributes.subject
תוצאות המרד הגדול: 70 לספירה

# data[].attributes.body
תוצאות המרד הגדול היו קשות מאוד מבחינת העם היהודי. הרומאים דכאו את המרד ביד קשה, כבשו את ירושלים והרסו אותה והחריבו את בית המקדש שהיה הלב הפועל של העם היהודי והמרכז הדתי, הכלכלי, החברתי והמשפטי שלו. היתה בעם תחושה גדולה של יאוש, אובדן דרך ופחד שאלוהים נטש את עמו וזנח אותו.
למרד הגדול היו כמה תוצאות בתחומים שונים:
1. תחום דתי: הרומאים החריבו את בית המקדש ויחד איתו ביטלו את משרת הכהן הגדול את עבודת הקורבנות, העליות לרגל ועבודת הקודש של כל מעמד הכהונה. מבחינת היהודים היה זה שבר גדול. ללא מקדש לא ניתן לכפר על חטאים ועוולות. בנוסף לכך ביטלו הרומאים גם את הסנהדרין שהיתה אסיפת הזקנים ששפטה את העם בחצר המקדש ופסקה בעינייני הלכה. היתה סכנה קיומית ממשית שללא בית מקדש העם היהודי יתפורר ויעלם כמו עמים רבים אחרים.
2. תחום דמוגרפי: לפני המרד חיו ביהודה כ 3 מיליון יהודים. במהלך המרד נהרגו במלחמה, ברעב ובמחלות כ 750 אלף. בנוסף, מעל ל מאה אלף יהודים נפלו בשבי, הוגלו ונמכרו לעבדות בשווקים של האימפריה הרומאית. מספר היהודים בא״י קטן באופן דרמטי והיה חשש שהאוכלוסיה הנוכרית תפוך לרוב.
3. תחום כלכלי: הרומאים נקמו ביהודים על שהעזו למרוד באימפריה הגדולה ודאגו להעלות את נטל המיסים כדי שהיהודים ישלמו על נזקי המרד ועלויות המלחמה. הרומאים הנהיגו מס חדש ומשפיל שנקרא: ״מס היהודים״ שלפיו במקום מס ״מחצית השקל״ שנהגו היהודים לתרום לבית המקדש, כל יהודי ישלים עכשיו סכום דומה לטובת מקדש יופיטר הרומאי. בנוסף הפקיעו הרומאים אדמות רבות מיהודים ומכרו אותן לנוכרים והנהיגו עבודות שירות לבניית דרכים, גשרים ואמות מים. במהלך המרד שרפו הרומאים כנקמה וענישה שדות ומטעים רבים של יהודים ומצבם הכלכלי הורע מאוד.
4. תחום מדיני: יהודה הפכה לפרובינציה קיסרית בפיקוחו האישי של הקיסר. נקבע לה נציב נפרד שנבחר מתוך בכירי השלטון הרומאי, הוצב בה לגיון רומאי מובחר וקבוע ונשללה מהיהודים האוטונומיה בתחומי הדת. בנוסף, היהודים איבדו את מעמדם האזרחי באימפריה והפכו לנתינים ללא זכויות.

# data[].attributes.headline
רבן יוחנן בן זכאי (ריב״ז): הקמת המרכז ביבנה - 70 לספירה.

# data[].attributes.subject
רבן יוחנן בן זכאי (ריב״ז): הקמת המרכז ביבנה - 70 לספירה.

# data[].attributes.body
רבי יוחנן בן זכאי היה רב חכם שנמצא עם תלמידיו בין חומות ירושלים בזמן המצור. ריב״ז הבין שתוצאת המרד תהיה חורבן ירושלים והרס בית המקדש והיה מוטרד בעיקר מההשלכות הקשות של תוצאות המרד על עתיד העם היהודי. ריב״ז קיבל החלטה נחושה לצאת מהעיר ירושלים ולדאוג לעתידו של עם ישראל בעולם ללא בית מקדש.
תלמידיו של ריב״ז הפיצו שמועה שהוא חולה ולאחר כמה ימים הכניסו אותו לארון קבורה ויצאו משערי ירושלים הנצורה כדי לקבור את רבם. לאחר שהצליחו לצאת מן החומות הגיע ריב״ז אל המצביא הרומאי אספסיאנוס וניבא לו שהוא יהפוך לקיסר רומא. אספסיאנוס שנדהם מהתגשמות הנבואה הבטיח לתת לריב״ז את ״יבנה וחכמיה״ עיר שבה יוכל לכנס את תלמידיו ולהתרכז בלימוד תורה ובבניית מרכז רוחני חדש. ריב״ז הקים ביבנה מרכז חדש של תלמידי חכמים הוא בנה שם בית מדרש והקים בית דין שהחליפו את הסנהדרין. במרכז שהקים ביבנה החלו ריב״ז ותלמידיו למצוא פתרונות הלכתיים לקיום היהדות ללא בית מקדש.

# data[].attributes.headline
יבנה וחכמיה - בין יאוש לתקווה

# data[].attributes.subject
יבנה וחכמיה - בין יאוש לתקווה

# data[].attributes.body
המטרה המרכזית של ריב״ז, תלמידו רבן גמליאל. (שירש אותו) ותלמידי החכמים במרכז החדש שהקימו בעיר יבנה היתה לעצב את היהדות מחדש בעולם ללא בית מקדש. בפני ריב״ז ותלמידיו עמדו אתגרים רבים כגון: כיצד ניתן לכפר על חטאים ללא עבודת הקורבנות במקדש? מה יחליף את בית המקדש בתור המרכז של העם היהודי? כיצד לשמר את זכר חורבן המקדש? הפתרונות של ריב״ז היו מגוונים:
1. בית כנסת - מקדש מעט: עד חורבן בית המקדש היו בעולם היהודי בתי כנסת, אבל הם שימשו בעיקר להתכנסות ולדרשות של מנהיגי הקהילה. ריב״ז הפך את בתי הכנסת למקדש מעט, כלומר לבית מקדש קטן. בתי הכנסת הפכו להיות המרכז של העם היהודי: מקום ההתכנסות הקבוע, מקום התפילה, ספר וארון התפילה וכו...
2. הקמת בית מדרש ביבנה: ריב״ז עיצב את העיר יבנה בתור מרכז רוחני חלופי לבית המקדש בירושלים. ביבנה התקבצו תלמידי חכמים שלמדו תורה. למעשה מאותה תקופה, רבנים וכחמי הלכה הפכו להיות השכבה שהחליפה את הכוהנים בהנהגת העם.
3. הקמת בין הדין ביבנה: ריב״ז הקים בית דין של חכמים שתפקידו היה לשפוט את העם ולפסוק בענייני הלכה. בית הדין החליף למעשה את הסנהדרין שהתכנסה בחצר בית המקד ובוטלה ע״י הרומאים.
4. כפרת עוונות: ריב״ז קבע שכדי לכפר על עוונות מעתה לא צריך להקריב קורבן, אלא להתפלל, לתת צדקה ולקיים גמילות חסדים. לפי ריב״ז: ״חסד חפצתי ולא זבח״. לטענת ריב״ז אלוהים מסתכל בעיקר על הכוונה ומעשיו של האדם.
5. הלכה אחידה: חכמי יבנה החלו לפעול לקביעת הלכה אחידה ומחייבת לכל עם ישראל. הם קבעו שבכל סוגיה הלכתית יש להכריע ע״פ דעת הרוב (של חכמי ההלכה).
6. תקנות לזכר החורבן: ריב״ז וחכמי יבנה תיקנו תקנות שונות ששמרו בעם ישראל את זכר המקדש וחורבנו:
א. שבירת הכוס בחופה: הכוס השבורה מסמלת את חורבן והרס בית המקדש ומוודא שזכר המקדש והתיקווה לשוב אליו יהיו חלק מכל טקס חתונה יהודי. החתן מוסיף: ״אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני״.
ב. ברכת כוהנים: ריב״ז תיקן שכפי שהיה נהוג בבית המקדש, בזמן ברכת כוהנים בבית הכנסת הכוהנים יחלצו את נעליהם כשהם מברכים את הקהל.
ג. יום כיפורים: בזמן המקדש נהגו בעיקר להקריב קורבנות כדי לכפר על חטאי העם, ריב״ז הפך את יום כיפור למועד של תפילה, תיקון עצמי וחזרה אישית בתשובה.
ד. נטילת לולב: בזמן המקדש היה נהוג שהכוהנים בבית המקדש נוטלים לולב בכל יום מיומות החג ואילו בשאר המקקומות רק ביום ראשון של סוכות. ריב״ז תיקן כי לזכר המקדש כל ישראל יטלו לולב בכל אחד מימות החג.

# data[].attributes.headline
מרד בר כוכבא - הגורמים ומהלך המרד: 132-135 לספירה

# data[].attributes.subject
מרד בר כוכבא - הגורמים ומהלך המרד: 132-135 לספירה

# data[].attributes.body
מרד בר כוכבא התפרץ בערך כ 60 שנה לאחר דיכוי המרד הגדול ביהודה והיה למעשה המרד הגדול האחרון של היהודים כנגד השלטון הרומאי. המרד הסתיים בתוצאות טרגיות מבחינת העם היהודי ובמובנים רבים לאחר כשלון המרד מתחילה תקופת הגלות של העם היהודי. נשאלת השאלה מה היו הגורמים לפרוץ מרד בר כוכבא?
א. תקוות משיחיות שהתנפצו: בסביבות שנת 130 ערך הקיסר הרומאי אדריאנוס ביקור באזור מצרים, א״י וסוריה. סביב הביקור נפוצו שמועות כי הקיסר מתכוון להקים מחדש את ירושלים ובית המקדש. יהודים רבים פיתחו תקוות משיחיות והרגישו שהם עומדים בפתחם של ״חבלי משיח״ והגאולה. רבי עקיבא רמז על בר כוכבא כמשיח ה׳ הנבחר באומרו ״דרך כוכב מיעקב״
ב. הקמת איליה קפיטולינה: הקיסר הרומאי אדריאנוס לא רק שלא הורה לבנות מחדש את ירושלים הוא קיבל החלטה להקים על חורבותיה עיר רומאית בעלת אופי אלילי. בעיני יהודים רבים היתה זו השפלה שהם לא היו מוכנים לספוג.
ג. הקמת מקדש יופיטר: השפלה נוספת היתה כוונת הקיסר להקים על חורבות המקדש בית מקדש אלילי לכבודו של האל הרומאי יופיטר.
ד. האיסור על ברית המילה: הרומאים ראו במצוות ברית המילה מנהג ברברי שפוגם ביופי הטבעי של הגוף הגברי ולכן הקיסר אדריאנוס הוציא צו שאוסר את המנהג בכל רחבי האימפריה הרומאית. מבחינת היהודים היתה זו התערבות אסורה בדתם.
מהלך המרד:
א. שלב ההכנות: היהודים התכוננו למרד זמן רב בחשאי, הם אגרו נשק, חפרו מערכת מנהרות ומחילות מרשימה, התאמנו, אגרו מזון וכו...
ב. שלב ההפתעה: היהודים הפתיעו את הרומאים והצליחו בשלבים הראשונים להביס את הליגיון העשירי שהיה מוצב ביהודה, לחסל את חייליו ולגרש את שרידיו מיהודה.
ג. הכרזת העצמאות: בשלב הזה היהודים הכריזו על עצמאות יהודה והחלו לטבוע מטבעות שעליהן נכתב ״שנה א׳ לחירות ישראל״. העצמאות החזיקה מעמד 3 שנים.
ד. מתקפת נגד רומאית: הרומאים מינו מצביא רומאי מוכשר בשם יוליוס סרווס כדי לדכא את המרד. הוא גייס לגיונות רומאיים חדשים ופלש ליהודה. סרווס פיתח שיטות להלחם ביהודים שהתחבאו במערות ומחילות ובהתמדה וסבלנות כבש את הארץ מחדש.
ה. הקרב על ביתר: המבצר האחרון של לוחמי בר כוכבא היה בעיר ביתר. הרומאים הטילו עליה מצור ובסופו של דבר ב ט׳ באב של שנת 135 הם פרצו את החומות, הרגו את הלוחמים ודיכאו סופית את המרד.

# data[].attributes.headline
מרד בר כוכבא: תוצאות (135 לספירה)

# data[].attributes.subject
מרד בר כוכבא: תוצאות (135 לספירה)

# data[].attributes.body
כשלון מרד בר כוכבא הוביל את עם ישראל לתוצאות הרסניות וקשות. למעשה מסיום המרד ארץ ישראל מתדרדרת בהדרגה ונעזבת ע״י יהודים רבים. מרכז הכובד של העם היהודים עובר מא״י למרכזים חדשים בגולה.
תוצאות המרד:
1. תוצאות דמגרפיות: במהלך המרד נהרגו כ 580 אלף יהודים מהמלחמה, הרעב, המחלות ונקמות הרומאים (שריפת כפרים וצליבה). בנוסף עשרות אלפי יהודים נפלו שוב בשבי ונמכרו לעבדות בניכר. בעקבות המצב הכלכלי, החורבן של עשרות כפרים וישובים יהודיים וגם היאוש הכללי אלפי יהודים החלו לעזוב את הארץ. בפעם הראשונה האוכלוסיה הנוכרית הפכה לרוב בא״י.
2. תוצאות מדיניות: הרומאים החליטו סופית לנתק את הקשר ארוך השנים בין הארץ לתושביה היהודים. הם שינו את שמה של הפרובינקיה מיהודה לסוריה-פלשתינה, הקימו על חורבות ירושלים עיר אלילית בשם איליה קפיטולינה ועל חורבות מקדש היהודים מקדש פגאני לאל הרומאי יופיטר. היהודים איבדו את שארית הזכויות שלהם ברחבי האימפריה.
3. תוצאות דתיות: הקיסר אדריאנוס החליט בעקבות המרד למחוק את הדת היהודית והכריז על ״גזירות השמד״. בהתאם לצו הקיסרי אסור היה מעתה ליהודים: ללמוד תורה, להניח תפילין, להסמיך כחמים, לקיים את מצוות ברית המילה, לקבוע מזוזה וכו... באותה תקופה חכמי ישראל רבים חירפו את נפשם על ״קידוש השם״ ומתו כעשרת הרוגי המלכות.

# data[].attributes.headline
סיכום: מצגת מלאה - תקופת בית שני

# data[].attributes.subject
סיכום: מצגת מלאה - תקופת בית שני

# data[].attributes.body
ניתן להוריד ולצפות במצגת

# data[].attributes.attachment_link.title
‎⁨מצגת בית שני⁩