# data[].attributes.body
"Míg élnél, vedd úgy: a rossz nem egyéb, mint csend előtti vihar." /Fodor Ákos/

# data[].attributes.body
Ökölnyi nagy rubinkövet adok,
Akaszd nyakadba s nézd hogyan ragyog
Szived fölött, a melled közepén,
Csudáld, hogy ízzik, mint parázs, a fény.

Szememből fődre koszorút szövök,
Mint istennőhöz, hozzád úgy jövök,
Utad selyemmel, rímekkel verem,
De rajt' ne járj, mert ott sohaj terem.

Ha szomjazol, hát asszubort adok,
De pár sötétlő könnyet benn hagyok
S ha érzed, hogy az íze keserű -,
Azért csak idd, nincs édesebb nedű.

Ha tested fázik, lelkem Rád adom,
Két vállad bársonnyal betakarom.
És reszkető agyam, ha éhezel -,
Szükségbe nálam soha nem leszel.

S ha fáradt tested megpihenni vágy,
Nyugodj karomba, - nincs puhább faágy
S mert kell majd egyszer mégis oltalom:
Fogadd, fogadd el, kérlek, a karom.
Fogadd el, vélük bármit is tehetsz,
Azért hozzám kegyetlen nem lehetsz.
Ha nem jönnél is, mind Tiéd marad,
Nem kéri vissza gyönge pillanat.

1922. máj. 17.

# data[].attributes.body
Harminckét éves lettem én -
meglepetés e költemény
csecse
becse:

ajándék, mellyel meglepem
e kávéházi szegleten
magam
magam.

Harminckét évem elszelelt
s még havi kétszáz sose telt.
Az ám,
Hazám!

Lehettem volna oktató,
nem ily töltőtoll koptató
szegény
legény.

De nem lettem, mert Szegeden
eltanácsolt az egyetem
fura
ura.

Intelme gyorsan, nyersen ért
a „Nincsen apám” versemért,
a hont
kivont

szablyával óvta ellenem.
Ideidézi szellemem
hevét
s nevét:

„Ön, amig szóból értek én,
nem lesz tanár e féltekén” -
gagyog
s ragyog.

Ha örül Horger Antal úr,
hogy költőnk nem nyelvtant tanul,
sekély
e kéj -

Én egész népemet fogom
nem középiskolás fokon
taní-
tani!

1937. április 11.

# data[].attributes.body
ADY EMLÉKEZETE

- Meghalt? Hát akkor mért ölik naponta
szóval, tettel és hallgatással is?
Mért békitik a símák alattomba'
lány-duzzogássá haragvásait?
Földön a magyar és földben a költő,
dühödt markába rögöket szorít,
melléről égre libbent föl a felhő,
de tovább vívja forradalmait.

A televény titokzatos honában
izgat tovább, nem nyugszik, nem feled.
Ezer holdon kiált és haragjában
szeleket űz a Hortobágy felett.
Szeleket, melyek úri passzióból
a begyüjtött kis szénát szétszedik
s a sülyedt falun fölkapják a hóból
Dózsa népének zsuppfedeleit.

Teste a földé. Földmívesé lelke,
ezért koppan a kapa néhanap.
Sírja három millió koldus telke,
hol házat épit, vet majd és arat.
Verse törvény és édes ritmusában
kő hull s a kastély ablaka zörög, -
eke hasit barázdát uj husában,
mert virágzás, mert élet és örök.

1930. márc. 23.

# data[].attributes.body
Kezemben a szandámmal sétálok a Balaton parton.
Égeti a talpam a forró beton.
A puha fűre lépve folytatom tovább utamat.
Közben nézem a sziklákat nyaldosó lágy hullámokat.
Érzem a frissen sült lángos illatát.
A nyelvemen a hideg meggysör zamatát.
Tisztán cseng a fülembe, a gyerekek virgonc nevetése.
Nézem a vitorlázókat a messze távolba.
Megtörik a vízfelszinen a nap sugara,
ezzel ezer csillogásba boritva.
Itt vagyok a Balatonon, pont ott ahová tartozom.
Ahol szabad vagyok és szárnyallhatok, ahol nem korlátoz senki, ahol önmagam vagyok.

# data[].attributes.body
A játszótársam, mondd, akarsz-e lenni,
akarsz-e mindig, mindig játszani,
akarsz-e együtt a sötétbe menni,
gyerekszívvel fontosnak látszani,
nagykomolyan az asztalfőre ülni,
borból-vízből mértékkel tölteni,
gyöngyöt dobálni, semminek örülni,
sóhajtva rossz ruhákat ölteni?
Akarsz-e játszani mindent, mi élet,
havas telet és hosszu-hosszu őszt,
lehet-e némán teát inni véled,
rubin-teát és sárga páragőzt?
Akarsz-e teljes, tiszta szívvel élni,
hallgatni hosszan, néha-néha félni,
hogy a körúton járkál a november,
az utcaseprő, szegény, beteg ember,
ki fütyürész az ablakunk alatt?
Akarsz játszani kígyót, madarat,
hosszú utazást, vonatot, hajót,
karácsonyt, álmot, mindenféle jót?
Akarsz játszani boldog szeretőt,
színlelni sírást, cifra temetőt?
Akarsz-e élni, élni mindörökkön,
játékban élni, mely valóra vált?
Virágok közt feküdni lenn a földön,
s akarsz, akarsz-e játszani halált?

# data[].attributes.body
Ki érti, mondd, az õsi formulát:
miért a nyárra õsz, s az õszre tél?
Az ón az új mi végre fordul át,
mint két fogaskerék, mi összeér?

Ki érti, mondd, talán az alkotó,
miért a késztetés, a görcs, a vágy?
Miért rotál tucatnyi vasgolyó,
s kering az év, e lomha gömbcsapágy?

Miért követsz, s miért követlek én?
Önzéseink körhinta-tengelyén
csupán a kattogás kering velünk.

Miért, ha míg e verset gépelem,
akárha két parányi gépelem,
egymáson elforog tekintetünk.

# data[].attributes.body
Varró Dániel

Badar állathatározó

Szép állat a krokodil,
minden este bekakil.
Bepisil, bekakil,
szép állat a krokodil.

Szép állat a zebra,
nincsen gondja zabra.
Hogyha elfogy, zabrál,
szép állat a zebra.

Szép állat a panda,
csak egy kicsit randa,
ezért nem jár strandra.
Szép állat a panda.

Szép állat a hódpatkány,
üldögél az útpadkán.
Útpatkán elpatkol,
szép állat a hódpatkány.

Szép állat az oroszlán,
felfal minden korosztályt,
kedvence az orosz lány,
szép állat az oroszlán…

# data[].attributes.body
József Attila - Mama

Már egy hete csak a mamára
gondolok mindíg, meg-megállva.
Nyikorgó kosárral ölében,
ment a padlásra, ment serényen.

Én még őszinte ember voltam,
ordítottam, toporzékoltam.
Hagyja a dagadt ruhát másra.
Engem vigyen föl a padlásra.

Csak ment és teregetett némán,
nem szidott, nem is nézett énrám
s a ruhák fényesen, suhogva,
keringtek, szálltak a magosba.

Nem nyafognék, de most már késő,
most látom, milyen óriás ő –
szürke haja lebben az égen,
kékítőt old az ég vizében.

# data[].attributes.body
Kövecses Anna-Nyáresti idill
"Hamvas rózsaszirmot libbent a szellő,
Lenszín sugarakat szór szét egy felhő.
Tücsök kezd kántálni fűszálak között -
Ezüstös Göncöl a mennyekig zötyög..."

# data[].attributes.body
Varró Dániel - Április

"Bolond idő, esős-napos tavasz,kertben, gomblukban kis, szines virágok,az Április egy szerelmes kamasz, telisóhajtja széllel a világot."