# data[].attributes.headline
חלק 3 - שני גיא ונעם 

# data[].attributes.subject
חלק 3 - שני גיא ונעם 

# data[].attributes.body
בקרב המשפחות באתיופיה מבוגרים היוו את מרכז המשפחה. יחסם של הילדים כלפי ההורים היה יחס בעל כבוד רב כלפי המבוגרים ובמיוחד כלפי ראש המשפחה שקבע את תפקידי הבית, במידה והילדים סטו מהתנהגותם הצייתנית היו מופעלות עליהן סנקציות חמורות (כגון: אלימות פיזית כלפי הילדים/ הרעבתם).
בעבר החינוך בקרב הילדים העובר מההורים לילדיהם והחינוך הממשלתי היה תלוי במצב הכלכלי של המשפחה אך בשנים האחרונות המצב הכלכלי פחות הלוונטי ויותר ויותר ילדים החלו ללמוד בבתי ספר ממשלתיים.

גיל ההתבגרות אצל הילדים האתיופים היה ממושך מאוד בערך בגיל 12 ואף עד גיל 30. לגיל ההתבגרות קיימות מחויבויות רבות, אצל הבנים קיימת מחויבות בלסייע לאביו בעבודות השדה ומחויבות הבנות היה לטפל באחים הקטנים ובאחזקת הבית ולעיתים בתקופה זו התרחשו הנישואים.

בעליה לארץ ישראל מצויים צעירים וצעירות בני 18-27. האתיופים נהגו ללכת לפנימיות שהיוו בשבילם קידום מהיר בלימודים ומסגרת נוחה מבחינה כלכלית.

לאחר תקופת הצבא, הילדים עוברים להתגורר לבד אך תוך שמירת קשר הדוק עם משפחתם.

בחברה. הישראלית הילדים נקלטים מהר יותר מאשר המבוגרים בתחומים רבים. הם מסייעים למבוגרים בתרגום השפה ובמישור התרבותי על מנת לדעת את הכוונות האמיתיות של החברה הישראלית. בעקבות השתלבות הילדים במערכת החינוך הילדים רואים את המורים והחונכים בתור תחליף להוריהם ודבק זה גורם לחיכוך ונתק בין הילדים וההורים.

# data[].attributes.headline
חלק 4- סאן אוריאן ושירי

# data[].attributes.subject
חלק 4- סאן אוריאן ושירי

# data[].attributes.body
הנישואים בין בני הזוג נערכים ע"י ההורים, בדרך כלל האבות לאחר פגישות בין הורי בני הזוג אם מתברר שהם קרובי משפחה עד 7 דורות לא ניתן לחתן אותם, אן מתברר שאין בניהם קרבה משפחתית, ממשיכים בבדיקות לחתונתם. כמה מהבדיקות הן מעמד המשפחה בחברה, קיומן של מחלות תורשתיות ומעמד כלכלי.

בדרך כלל שהבחור מגיע לגיל 16-20,  אב המשפחה מתחיל לחפש עבורו כלה. בדורות הקודמים היה נהוג שהבחור הצעיר יתחתן בגיל 9-13. בזמן החתונה יתמנו מספר אנשים ע"י משפחת החתן, שתפקידן היה לשמש כתף תומכת לכלה שידאג לבריאות ולשלומה. צורה זו הקלה על משפחת הכלה ועל הכלה עצמה שנאלצה לעזוב את ביתה בגיל צעיר. הכלה הצעירה הייתה צריכה לעבור לגור עם בן זוגה בבית הוריו בשביל להתחיל להקים משפחה וכאשר הילד הראשון נולד הזוג רשאי לעבור לגור בבית משלהם שנבנה ליד הבית של ההורים של הבעל.

מנהגי הנישואים של יהודי אתיופיה ממחישים את חוכמת חייהם ואת חוש המציאות שלהם. יצירת קשרי משפחה בין כפרים רחוקים, הידק את הקשר של האוכלוסייה האתיופית ושמר על חוסנה הגנטית של המשפחה.

נישואי הצעירים עלולים שברירים למרות כל המצוד לחיפוש טוב אחר בן הזוג ולכן ניתן אפשרות לגירושים. נישואים שניים קורים בגיל מבוגר יותר בדרך כלל בבחירה של בני הזוג והסיכויים ליציבות משפחתית רבים יותר.

הדתיים חושבים שלא ניתן לאפשר נישואים דתיים עם אישה שנייה לפי גירושים מהשנייה וגם זאת לאחר המתנה של לפחות 3-6 חודשים מאז הגירושים.

הדתיים חושבים שגם אם היחסים לא בנויים מנישואים (חופה וקידושין) אז היחסים יכולים להיות מוסדרים כלומר האישה דואגת למשק הבית והגבר דואג לפרנס את המשפחה.

# data[].attributes.headline
חלק 2- גיל הינקות.

# data[].attributes.subject
חלק 2- גיל הינקות.

# data[].attributes.body
ליאור עמר, אלים, איליי בואדנה.
מגיל קטן התינוק נישא על גופה של אמו וקשור אליה פיזית שעות רבות ביום, בנוסף לכך ישן התינוק יחד עם הוריו בלילה. לא התקיים הרבה קשר מילולי רב עם התינוק אך קיבל הרבה פינוקים.

בנוסף לכך התינוק מטופל על ידי משפחתו המורחבת: על ידי אחיותיו שמטפלות מגיל צעיר, הסבתות, הדודות וכו'... הוא למד את כל מאמונותיו וכל ערכיו ממשפחתו שטיפלה בו.

אך עם העלייה לישראל החלו המשפחות האתיופיות להכניס את ילדם למעון לילדים על מנת להתפנות לעבודה וללימודי עברית . עם השינוי המהותי הכלי לגידול הילדים החלו להשתנות ולכן גם תפיסת ההורים מהעדה האתיופית השתנתה. הם מחליטים לוותר על החינוך שלהם ולתת לממסד החינוך לעשות את העבודה.

# data[].attributes.body
חלק 1 - עומר יותם ובן
א.

בית - סב הוא מונח שמתייחס לכל אנשי הבית, ללא יוצא מן הכלל. ילדי אומנה, מאומצים וכל אנשי הבית הם תחת השפעה של ביתה - סב.  באדיס אבבה, לאימא או אבא או לסבא או סבתא לא הייתה משמעות לשמם, הכל היה זהם מבחינתם.

כמעט כל היהודים גרו בכפר. כמעט כל בני המשפחה המורחבת גרו באותו בית ונשלטו על ידי גורם סמכותי (סב או אב). לכל בן משפחה היה כינוי בהתאם למעמדו במשפחה.

ב. "זבד" הוא מונח בשפה האתיופית. למונח הזה יש כמה משמעויות. המשמעות הראשונה היא בן אדם קרוב שהוא "זמד" לבין מונח "באד" שמשמעותו "זר". משמעות נוספת היא קירבת דם משפחתית עד לשבעה דורות ומנוגד למונח "אמץ" שהוא מציין את קרבת הנישואין.

המטרה העיקרית של המושג זה לשמור על הטווח של השבעה דורות שנשמר בין המחותנים בקהילת ביתא ישראל.

# data[].attributes.headline
להיות חלק 6 עוסק בגי

# data[].attributes.body
להיות חלק 6 עוסק בגיל המעבר והזקנה.
קיימת אמירה אתיופית שאומרת שגם אם הזקן איטי פיזית אך בכוחמה שהם רכשו הם משיגים את הצעירים המהירים בהשגת מטרותיהם. מכך ניתן להבין שבעדה האתיופית נרכש המון כבוד לזקנים שבעדה. לאנשים בני 40-50 ומעלה מתייחסים כאל אנשים מכובדים. הם מתחילים להוות תפקידים יותר חשובים בחברה כמו שופטים, דיינים ובוררים. הסיבה שהם מבצעים את תפקידים אלו היא מפני מוגדרים כמולו סאו - בני אדם שלמים ובשלים.  בשמפחותיהם תמיד יהיה ילד אשר אחראי לדאוג לזקן שבמשפחה ואחיו יעזרו לו. ההסתגלות של האיתופים לארץ הייתה קשה מבחינה זו כי לדאוג לזקני משפחתם נהיה עניין מסובך וקשה יותר עקב העובדה שהם לא גרים באותו הבית ויש כאלו שאף לא גרים באותה העיר. כמו כן, כל עיניין העזרה הסיעודית של אדם שלא שייך למשפחה מבלבל אותם והם מרגישים שעליהם להיות זהירים יותר עם נציג הממשלה שנשלח אליהם לבדיקה של טיפול סיעודי.

# data[].attributes.headline
סיכום החיים של יהודי אתיופיה: עידו, רום, נדב ושביט

# data[].attributes.subject
סיכום החיים של יהודי אתיופיה: עידו, רום, נדב ושביט

# data[].attributes.body
החלק של הסיכום מדבר על נקודות שונות במהלך חייהם של יהודי אתיופיה, ניתן להבין שהאתיופים עברו שינויים והגיעו למצב שהם חלשים בחברה, לאחר העלייה שלהם הם חוו קשיים רבים בישראל כגון: הקהילה האתיופית התפצלה, הם חיו בעוני וסבלו מגזענות.
הקהילה האתיופית מפוזרת בין ערים, כך שנוצרה מאין קהילה אתיופית חלקית וזמנית.
האתיופים נאלצו לוותר על חלק גדול מהמנהגים והערכים שלהם כדי לקחת חלק בחברה הקיימת, כאשר האתיופים עוברים לארץ יש צפייה גדולה לעזרה מבני המשפחה כדי לעזור להם להתאקלם, אך זה לא קורה עקב מרחק פיזי ומאמץ כלכלי.

# data[].attributes.headline
חלק 5: נעה יעלי ודניאל

# data[].attributes.subject
חלק 5: נעה יעלי ודניאל

# data[].attributes.body
חלוקת התפקידים במשפחה-
- באתיופיה, מבנה המשפחה היה ברור והיררכי. לבעל היה מעמד בכיר והוא לקח את ההחלטות במשפחה. האישה הייתה תלויה בגבר ולא ציפו ממנה להיות עצמאית מבחינה כלכלית. חלוקת התפקידים הייתה ברורה: הגבר היה אחראי לפרנסת המשפחה והיה מייצג את המשפחה כלפי חוץ. לעומת זאת, האישה הייתה אחראית לעבודות הבית וגידול הילדים.

הגברים עסקו בחקלאות, במרעה או במלאכות יד שונות כמו: נפחות, מסגרות, אריגה ובנאות.
הנשים היו עובדות בקדרות (אך עדיין בסביבת הכפר)- הן היו מכינות את החימר ומעצבות אותו לכלים שימושיים רבים. עבודת נוספת של הנשים היא הרקמה אשר שימשה לקישוט הבגדים של הגברים והנשים כאחד. בנוסף, הן עסקו בקליעת סלים ממוצרים שונים כמו קש ועלים. מבחינה זו, הייתה תרומתן של הנשים להכנסות המשפחה משמעותית יותר.

האישה ידעה לשמור ולקיים את סממני הכבוד המסורתיים לבעלה, כמו: להאכיל אותו לפני בני המשפחה, לרחוץ את רגליו, לדעת איך לפנות אליו ואיך לשמור על כבודו. בנוסף, האישה הייתה זו שהזכירה לבני משפחתה על שייכותם הדתית הייחודית בכך שהקפידה לקיים את מצוות הטהורה והנידה, ובעקבותן עזבה פעם בחודש את הבית כדי להתגורר בבקתת הנידה הקטנה.

אם האישה לא הייתה ממלאת את תפקידה, בעלה היה רשאי לכפות אותם עליה. לפעמים בכוח פיזי אך גם בהגבלות. האחריות של הגבר הייתה לדאוג לאשתו.

התנהגות לא נאותה מצד הבעל כלפי האישה הייתה יכולה להוות עילה לגירושים. עם זאת, היו הסדרים לזכויותיה של האישה. לדוגמה: זכות שווה לסיוע בסכסוכים עם הבעל ולגירושים.
המשפחה המורחבת הייתה מערכת תמיכה עבורה. כאשר האישה נישאה היא עברה לגור בבית בעלה עם משפחתו המורחבת. אם הם היו נפרדים, הייתה לה את האפשרות לחזור לגור עם משפחתה.

העלייה לארץ-
כאשר הם עלו לארץ, אחד השינויים המשמעותיים שחוו הוא השינוי במעמד האישה. ההיררכיה נחלשה ובפני האישה נפתחו אפשרויות חדשות. אפשרויות אלו הקנו לה מידה רבה של עצמאות ומימוש עצמי. מעמד הגבר במשפחה נחלש יחסית בגלל העובדה שהפך מעצמאי לשכיר ומהעובדה שהיה לו קשה להיות המפרנס היחידי והעיקרי של המשפחה.

הגברים היו נוטים לגלות קנאה לגבי התנהגות הנשים בתחומים שלא היו אפשריים באתיופיה. המצבים החדשים של הנשים נתנו להן הזדמנויות לקשר עם גברים זרים ואפשרו העברה של חלק מהשליטה במשאבים הכלכליים של המשפחה מהגבר לאישה. כמו כן, בחברה החדשה היו קיימים גם חלקים והסדרים המגנים על זכויותיה החדשות של האישה. כגון: איסורים בשימוש פיזי מצד הבעל.

באתיופיה, היחסים בין בני הזוג לא היו ממוקדים רק על זוגיות אלא על השתייכות למשפחה המורחבת. לאחר העלייה, המשפחה המורחבת לפעמים איבדה את משמעותה והזוג היה חייב להתמודד עם סוג חדש של יחסים שזוגיות בראשם. לפעמים, שינויים אלה היוו מקור למתח וסכסוכים מפני שהאישה אימצה את השינויים והגבר הרגיש מאוים מהם.

כאשר יש סכסוכים בין בני הזוג, האישה נוטה להיעזר במוסדות החברתיים של החברה החדשה יותר מהבעל. מוסדות אלה מייצגים את שוויון הזכויות בין המינים ובדרך כלל מאוישים על עובדות. לעומת זאת, הבעל מעדיף להיעזר במוסדות מסורתיים שמייצגים את הסדר החברתי הישן ומאוישים על ידי גברים.

# data[].attributes.attachment_link.title
משפחה אתיופים.pdf