# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
І.Я. Франко. Мойсей [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
УРОКИ⁄ЗНО⁄ДПА

# data[].attributes.attachment_link.title
І. Франко. Поема "Мойсей"

# data[].attributes.attachment_link.title
І. Франко, М. Коцюбинський. Онлайн-курс з підготовки до ЗНО "Лайфхаки з української літератури"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Елена Бурлака

# data[].attributes.attachment_link.title
І Франко " Мойсей"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Онлайн-школа Альтернатива

# data[].attributes.attachment_link.title
14-Українська література-10 клас-Поема «Мойсей» (Дистанційна школа)

# data[].attributes.headline
Іван ФранкоЕнциклопедія життя і творчості

# data[].attributes.subject
Іван ФранкоЕнциклопедія життя і творчості

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Франко (27.08.1856 - 28.05.1916) - великий український письменник, один з будівничих нової української нації.

Іван Якович Франко народився у селі Нагуєвичі (нині Дрогобицького району Львівської обл.) в родині сільського коваля. Він ріс сиротою (в 1865 р. помер його батько - Іванові було дев'ять років; його мати померла у 1872 р.). Попри матеріальні нестатки родини, Іван навчався: в 1862 - 64 роках - у школі в сусідньому селі Ясениця-Сільна, в 1864 - 1867 рр. - у початковій школі в Дрогобичі, в 1867 - 1875 рр. - у гімназії в тому ж Дрогобичі.

В 1875 році Франко отримав стипендію з фонду Гловінського і восени того ж року записався на філологічне відділення Львівського університету. Стипендія надавалась аж до закінчення вищої освіти, і здавалось, що перед здібним юнаком стелиться рівна дорога учителя гімназії чи професора в університеті, на яку розраховували його рідні та знайомі.

Але в перші університетські роки відбулось самовизначення Франка як українського діяча, ще й виразно прогресивного, соціалістичного напрямку. Він товаришує з Остапом Терлецьким та Михайлом Павликом, через останнього зав'язує листування з Михайлом Драгомановим, який на той час перебував у Женеві. Саме через це листування з небезпечним в очах поліції революційним соціалістом Драгомановим Франко був заарештований (11.06.1877 р.). Його разом з товаришами звинувачували в утворенні таємного соціалістичного товариства. 21.01.1878 р. суд визнав його винним і засудив на 6 тижнів ув'язнення. Оскільки тоді термін слідчого ув'язнення до кари не зараховувався, Франка випустили на волю 5 березня 1878 року.

Попри невеликий термін покарання (ми, дякуючи тов. Сталіну, будь-яке ув'язнення менше 10 років вважаємо тепер легким), його наслідки для Франка були жахливими. По-перше, за законом людина із судимістю не могла стати вчителем, тому мета навчання в університеті стала неясною (до того ж у Франка відібрали стипендію). По-друге, під час ув'язнення Франко важко застудився; пізніше ця хвороба стала хронічною і переслідувала його все життя. По-третє, отець Михайло Рошкевич (батько Ольги Рошкевич, нареченої І. Франка) відмовив Франкові у його сватовстві і навіть заборонив дочці бачитись і листуватись із "злочинцем". Їх шлюб так і не відбувся.

От що значило бути українським діячем у тогочасній Галичині!

На цьому поліційні переслідування Франка не скінчились. 4.03.1880 р. його заарештували в Коломиї - знову за підозрою в соціалістичній агітації. Три місяці його тримали в слідчому арешті, аж поки визнали, що арешт був безпідставним. 13.06.1880 р. Франка по етапу відправили з Коломиї до Нагуєвич. Враження з цього ув'язнення лягли в основу повісті "На дні".

В третій раз поліція згадала про "соціалістичного агітатора" Франка у зв'язку з приїздом до Львова групи українців з Києва. 17.08.1889 р. Франка заарештували у Львові. На цей раз до соціалізму слідчі намагались приплутати шпигунство на користь Росії. 16.11.1889 р. Франка було звільнено за відсутністю доказів. І на цей раз тюремні враження знайшли відбиття у поетичному циклі " Тюремні сонети ".

В 1886 році Франко оженився з Ольгою Хоружинською (родом з Києва). В їх родині з'явилось четверо дітей, але від 1902 року родинне благополуччя почало руйнуватись. В Ольги Франко з'явились ознаки психічного розладу, які дедалі посилювались, і це принесло багато горя Іванові Франку.

В 1902 році І. Франко переселився з найманого помешкання до власного будинку (нинішня адреса - вул. І. Франка, 152, де працює меморіальний музей письменника). Для цього будівництва він узяв значну позику, виплати по якій були завершені його сином уже після смерті І. Франка.

В квітні 1908 р. Франко поїхав на відпочинок та лікування до Ліпіка (поблизу Загреба в сучасній Хорватії). Тут його хвороба сильно загострилася - були паралізовані обидві руки і, що гірше, з'явились ознаки психічного розладу. Ці жахливі прояви хвороби в пізніших роках, на щастя, дещо пом'якшились, хоча до повного здоров'я Франко ніколи не повернувся. Сучасники вважали його хворобу наслідком колись перенесеного сифілісу, що завдало Франкові величезних прикростей. Але нині лікарі схиляються до думки, що Франко від самого ув'язнення 1877 року хворів на рідкісну форму ревматизму (синдром Рейтера; але поняття про цей синдром було сформульовано далеко після смерті Франка).

Виснажений хворобами, безгрошів'ям, сімейними і громадськими негараздами, Франко помер у своєму будинку у Львові 28.05.1916 р. і похований на Личаківському цвинтарі.

Поет. Франко вперше виступив як поет в 1874 році і писав вірші аж до кінця свого життя, до 1916 р. В його поетичному доробку - чимало прекрасних віршів про особисті переживання та громадські справи, які склали кілька книжок.

Але з найбільшою силою поетичний талант Франка проявився у великих поемах. Тут ми бачимо реалістичні картини сучасного галицького життя (" Ботокуди", 1884; " По-людськи", 1889; " З любові", 1890), образи історичного минулого нашого народу (" Панські жарти", 1887; "Іван Вишенський", 1895; "На Святоюрській горі", 1900), міркування про релігію та бога (" Ex nihilo", 1885; " Смерть Каїна ", 1889).

Дуже велике місце серед франкових поем займають переробки сюжетів світової літератури (" Лис Микита", 1890; " Пригоди Дон Кіхота", 1891; " Цар і аскет", 1892; " Абу-Касимові капці ", 1895; "Коваль Бассім", 1900; та ін.).

Вершиною поетичної творчості Франка є поема "Мойсей" (1905), в якій на біблійному сюжеті дана алегорична картина піднесення українського народу на боротьбу за незалежність.

Прозаїк. У своїх прозових творах Франко виступав як реаліст, зосереджений на проблемах сучасного йому галицького життя. Він першим в українській літературі почав описувати побут робітників нафтових промислів Борислава та їх класових антагоністів - євреїв-підприємців (" Навернений грішник", 1877; " Boa constrictor", 1884; " Яць Зелепуга", 1887; "Ріпник", 1899). Найкращим твором цього циклу є роман " Борислав сміється " (1882).

Значне місце займають твори з життя інтелігенції (" На дні ", 1880; "Для домашнього огнища", 1897; "Перехресні стежки", 1900). Важливе місце в цьому ряду займають твори про українсько-польські відносини ("Лель і Полель", 1887; "Основи суспільності", 1894; на жаль, обидва твори лишились незакінченими).

Перекладач. Над перекладами творів світової літератури Франко працював усе життя і зробив на цьому полі надзвичайно багато. З його перекладів можна створити цілу бібліотеку.

Спектр його перекладів надзвичайно широкий: тут є твори давньої вавілонської поезії, давньоіндійської, давньоарабської, давньогрецької літератур; із нових літератур маємо його переклади з німецької ("Фауст" Й. В. Гете, 1882), французької, англійської, польської, італійської літератур.

Серед його перекладів - цілі книги творів О. С. Пушкіна, К. Гавлічка-Боровського. Окремо треба відзначити великий цикл перекладів з істориків давнього Риму, над яким поет працював в останній рік свого життя (серпень 1915 - березень 1916 рр.).

Слід знати, що Франко перекладав також українські народні пісні німецькою мовою, допомагав М. С. Грушевському з німецьким перекладом "Історії України-Руси". Він перекладав не тільки художні твори, але й науково-популярні праці різноманітної тематики (1870-80-і рр.), які він вважав корисними для освіти українського народу.

Фольклорист. Інтерес до фольклору Франко виявляв від самого початку творчої діяльності. Перша публікація народної казки в його записі з'явилась в 1876 р. Найважливішими його здобутками на цьому полі були "Галицько-руські народні приповідки" (1901 - 1910 рр., тт. 1 - 3) та "Студії над українськими народними піснями" (1907 - 1915 рр.).

Франко опублікував також велику кількість менших фольклористичних та етнографічних студій і записів, записав велику кількість народних пісень. Кілька народних пісень зі співу І. Франка (1901).

Історик літератури. Над історією літератури Франко працював в кількох напрямках.

Першим напрямком можна назвати історію світових літературних сюжетів. Найбільшою працею в цьому напрямку стала його докторська дисертація " Варлаам і Йоасаф: старохристиянський духовний роман і його літературна історія" (1895).

Другим напрямком стало збирання, дослідження і публікація творів української літератури. На чільному місці тут стоїть збірка "Апокрифи і легенди з українських рукописів" (1896 - 1910, тт. 1 - 5). Франко розшукав та опублікував твори Івана Вишенського, написав про нього ряд розвідок. Він підготував та опублікував твори А. Свидницького, Ю. Федьковича, Т. Шевченка та багатьох інших українських письменників.

Третім напрямком стало написання синтетичних праць з історії української літератури. Тут слід назвати такі твори як "Charakterystyka literatury ruskiej 16 - 17 ww." (1892), "Карпаторуська література 17 - 18 ст." (1900), "Южнорусская литература" (1904 - стаття для енциклопедичного словника Брокгауза й Ефрона), "Нарис історії українсько-руської літератури до 1890 р." (1910) та велику працю "Історія української літератури", із якої Франко встиг опрацювати лише першу частину (Від початків українського письменства до Івана Котляревського, 1907 - 1912).

Слід знати, що Франко пильно стежив за новинками сучасної йому літератури, особливо української, написав цілу масу рецензій, відгуків та критичних статей на ці теми.

Науковець. Окрім історії літератури, Франко займався й іншими гуманітарними дисциплінами. Його зацікавлення історією відбилися у працях " Життя Івана Федоровича і його часи " (1884), "Грималівський ключ в 1800 р." (1900), "Громадські шпихліри в Галичині 1784 - 1840 рр." (1907) та ряді дрібніших статей. Цікавили його і питання соціології.

Франко провадив також значну науково-організаційну роботу як голова філологічної секції Наукового товариста ім. Шевченка та редактор видань цієї секції.

Видавець. Перші твори Франка були надруковані у львівському студентському журналі "Друг" в 1874 р. Переїхавши до Львова, Франко разом з Павликом включились в редакційну роботу і в 1876 - 1877 роках були фактичними керівниками цього журналу.

Від того часу Франко постійно снував плани видання свого журналу або газети; так, в 1878 р. Франко разом з Павликом зумів випустити два номери журналу "Громадський друг", які були сконфісковані поліцією. Після цього в 1878 - 1880 рр. друзі видавали окремі книжки в серії "Дрібна бібліотека". Пізніше Франко брав участь у виданні журналів "Світ" (1881 - 82), "Зоря" (1883 - 1886), газет "Діло" (1880, 1883 - 1885), "Kurier lwowski" (1887 - 1897; цю останню роботу сам Франко називав "наймами у сусідів").

В 1894 р. мрія Франка нарешті здійснилася - почав виходити його власний журнал "Житє і слово". Цей журнал мав значну допомогу з Наддніпрянської України, як грошову (зокрема, через М. В. Ковалевського), так і літературну (статтями для публікації).

В кінці 1897 р. керівництво Наукового товариства ім. Шевченка (на чолі з М. Грушевським) вирішило замість журналів "Зоря" та "Житє і слово" почати з 1898 року видавати новий журнал - "Літературно-науковий вісник". Франко увійшов до складу його редакції і активно працював там до кінця 1906 року.

Одночасно в 1898 р. було утворено "Українсько-руську видавничу спілку", у роботі якої Франко брав активну участь аж до початку його тяжкої хвороби.

Громадський діяч. В 1870-х роках політичне українство в Галичині було представлене москвофілами, які гадали, що сонце щастя зійде на півночі, у Петербурзі, та народовцями, які сподівались його сходження на заході, у Відні. Обом групам протистояла польська громада, яка після конституційної реформи 1867 р. забирала дедалі більший вплив у краю.

В 1890 р. молоді галицькі інтелігенти заснували Русько-українську радикальну партію, на чолі якої до 1898 року стояв Іван Франко. Це була партія соціалістичного спрямування, яка прагнула стати репрезентацією широких кіл трудящих.

В 1895 році І. Франко був кандидатом від Радикальної партії на посла до віденського парламенту по виборчому округу Перемишль - Добромиль - Мостиська. В 1898 р. він так само був кандидатом по округу Тернопіль - Збараж - Скалат. Обидва рази проти Франка було пущено всі засоби "демократичного" впливу: від арештів агітаторів і заборон зборів до зухвалої крадіжки голосів, внаслідок чого Франко не був обраний.

В 1899 році І. Франко вийшов із заснованої ним Радикальної партії і увійшов до числа організаторів нової Української національно-демократичної партії. Цей крок не пішов на користь ані радикалам, які втратили впливову фігуру, ані націонал-демократам, які так і не здобули великого політичного впливу, ані самому Франкові, який не відзначився активністю в новій партії й поступово відійшов від політичної боротьби, зосередившись на літературній та науковій роботі.

У зв'язку з інтересом до політичного життя і подальшою особистою участю в ньому Франко написав багато публіцистичних статей, серед яких значне місце займає осмислення питань соціалізму та соціал-демократії. Через критичне ставлення Франка до комуністичних богів Маркса та Енгельса його публіцистика зазнавала замовчування й фальсифікації в часи панування комуністичної Москви.

Іван Франко за покликанням був поетом, літератором; але в умовах поневолення українського народу він не міг дозволити собі бути тільки письменником - він охоче й рішучо брався за будь-яку роботу, яку вважав корисною для піднесення українського народу. Через це багато його літературних планів залишились нереалізованими, на що він гірко нарікав у деяких поезіях. Але саме універсалізм його діяльності дозволяє нам говорити, що в особі Івана Франка ми маємо не тільки великого письменника, але й одного з будівничих української нації.

М. Ж., 31 травня 2014 р.

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Франко (27.08.1856 - 28.05.1916) - великий український письменник, один з будівничих нової української нації. Іван Якович Франко народився у селі Нагуєвичі (нині Дрогобицького району Львівської обл.) в родині сільського коваля. Він ріс сиротою (в 1865 р. помер його батько - Іванові було дев'ять років; його мати померла у 1872 р.).

# data[].attributes.headline
Львівський національний літературно-меморіальний музей Івана Франка (Дім Франка)

# data[].attributes.subject
Львівський національний літературно-меморіальний музей Івана Франка (Дім Франка)

# data[].attributes.attachment_link.title
Дім Франка | Ласкаво просимо в музей Івана Франка у Львові

# data[].attributes.attachment_link.description
Дім Франка - це не просто Музей. Це також Дім Муз, де вирує багатогранне мистецьке життя; Дім Науки, що є осередком франкознавчих та музеологічних студій; Дім Діалогу, де відбувається чесна дискусія та пошук порозуміння; Дім Родини, де по-домашньому затишно і тепло. А ще це справжнє Місце Сили.

# data[].attributes.headline
Державний історико-культурний заповідник «НАГУЄВИЧІ»

# data[].attributes.subject
Державний історико-культурний заповідник «НАГУЄВИЧІ»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дитячий комплексний квиток - 20 грн. В цей квиток входить відвідування: 1.Батьківська садиба І. Франка; 2.Літературно-меморіальний музей Івана Франка; 3. "Галявина казок"; 4. Коротка екскурсія. 5. Фотографування на усій території заповідника.

Студентський комплексний квиток - 30 грн. В цей квиток входить відвідування: 1.Батьківська садиба І. Франка; 2.Літературно-меморіальний музей Івана Франка; 3. "Галявина казок"; 4. Коротка екскурсія. 5. Фотографування на усій території заповідника.

Дорослий комплексний квиток - 50 грн. В цей квиток входить відвідування: 1.Батьківська садиба І. Франка; 2.Літературно-меморіальний музей Івана Франка; 3. "Галявина казок"; 4. Коротка екскурсія. 5. Фотографування на усій території заповідника.

Спеціалізована/індивідуальна екскурсія для дітей і студентів - 140 грн.

Спеціалізована/індивідуальна екскурсія для дорослих - 200 грн.

Театралізована екскурсія (за домовленістю) - 250 грн.

Організація та проведення наукових музейних та навчальних заходів у конференц-залі (наукові презентації, семінари, конференції, майстер-класи, інтерактивні уроки та реконструкції) - 250 гривень

Екскурсія у "Будинок Літератора" (науковий доступ до рукописних матеріалів, бібліотеки фондів Літературно-меморіального музею Івана Франка, надання науково-дослідницьких консультацій головного хранителя фондів, наукових співробітників та екскурсоводів, безкоштовне користування відпочинковими кімнатами, душовими та кухнею) - 100 грн. з особи.

Читацький квиток для роботи із книжковими та бібліотечними фондами КЗ ЛОР АДІКЗ "Нагуєвичі" - 10 грн. за одну добу.

Екскурсії до "Чудотворного Джерела Ярина" та давніх церков Св. Миколая с. Нагуєвичі - 250 грн. (за домовленістю, без транспортних послуг заповідника)

Екскурсія давнім фіакром (бричкою із кіньми) на території КЗ ЛОР АДІКЗ "Нагуєвичі" - 200 грн. за 1 год. та 250 грн. до давніх церков с. Нагуєвичі.

Надання інформаційних довідок з питань генеалогії, історії, мистецтвознавства, археології, музейної педагогіки та культури, які відповідають цілям науково-дослідницької та музейної роботи КЗ ЛОР АДІКЗ "Нагуєвичі" - 100 грн.

Індивідуальний квиток на право фотографування на усій території КЗ ЛОР АДІКЗ "Нагуєвичі": аматорське фото - 50 грн., професійне фото - 150 грн., твори мистецтва, рідкісні видання та матеріали фондів - 20 грн. за один аркуш чи один кадр (у разі фотографування предметів побуту); фотографування не відомих в науці чи неопублікованих раніше фондових одиниць - 100 грн. за один кадр чи один аркуш.

Квиток "Інтерактивна-альтанка" на території художньо-меморіального комплексу "Стежка Івана Франка"" (локація у альтанці для проведення бесід, навчальних семінарів та обговорень) - 100 грн. - 6 осіб, 200 грн. - 10 осіб, 250 грн. - 20 осіб.

На час карантину екскурсії проводяться тільки за попереднім записом.

Діятимуть безкоштовні квитки для туристів із соціальними пільгами, працівників культури, дітей шкіл-інтернатів, інвалідів І-групи, воїнів "АТО", солдат строкової служби, ветеранів та ін. категорій, які відповідають чинному законодавству України.

# data[].attributes.attachment_link.title
Державний історико-культурний заповідник "Нагуєвичі" - Нагуєвичі

# data[].attributes.attachment_link.description
Місія Популяризація життя і творчості Івана Франка через заповідник, як майданчик для розвитку української культури, зберігання історичної пам'яті та виховання української молоді... Вихідні дані Іван Якович Франко (1856-1916) - український поет і письменник, публіцист, драматург, мислитель, перекладач, учений, економіст, громадський та політичний діяч, один із ...

# data[].attributes.headline
Історія не про лузера. 44 факти про Франка, що не розказують у школі

# data[].attributes.subject
Історія не про лузера. 44 факти про Франка, що не розказують у школі

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Нова українська школа | Веб-ресурс НУШ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Два правила для вчителів: не видавати письменників за святих, небожителів або геніїв і не розповідати про них піднесеним урочистим тоном. Учні добре відчувають фальш. Натомість, треба розказувати те, в чому впевнений, говорити про письменників людською мовою - як про своїх родичів чи друзів. Так вважає Богдан Тихолоз, дослідник-франкознавець, кандидат філологічних наук, директор Дому Франка, доцент факультету журналістики ЛНУ ім. Івана Франка. Він розповів "Новій українській школі" 44 факти про життя Франка - зокрема, про те, що Франко понад усе любив рибалити, як запізнився на своє весілля, як мусив жити на зйомних квартирах у Львові і був першим феміністом-чоловіком. Далі - пряма мова.
ПРО ДИТИНСТВО І ВЗАЄМИНИ З БАТЬКАМИ

1. Перша дружина батька Івана, Якова, померла. Після її смерті він швидко одружився з іншою, на 30 років молодшою дівчиною зі шляхетського роду Кульчицьких. Коли Іван Франко народився, його батьку було 50 або за 50 років.

2. Іван Франко був незвичайною, непосидючою й допитливою дитиною. Постійно бігав луками й лісами. Казав про себе, що він - лісова душа, розмовляв із деревами, грибами, тваринами. У лісі бубонів щось собі під ніс - і цим лякав людей. Окрім того, він був сільською дитиною: навчився допомагати по господарству, рибалити, збирати гриби. Любив читати, почав заробляти ще зі школи, коли за гроші допомагав однокласникам у навчанні.

3. Батько мав життєве кредо: "З людьми і для людей". Він був ковалем, і кузня слугувала не тільки ремісничим цехом, а й сільським клубом, де люди спілкувалися. Франко слухав там як реальні історії, так і казки.

4. Яків робив великі ставки на освіту сина, інвестував у нього. Тому віддав його навчатися до сусіднього села, де була краща школа, а потім - до гімназії в Дрогобичі. Він тішився його успіхам. Поет згадує, як батька запросили на іспит, на якому нагороджували найуспішніших учнів. Він голосно заплакав, коли почув першим ім'я свого сина.

5. Мати - лірична натура. Вона любила співати. Пізніше Франко записував народні пісні, що, мабуть, було пов'язано саме зі спогадами про матір.

6. Колись був звичай називати дитину "домашнім" іменем, аби вберегти її від злих духів. Так, Франка кликали "малим Мироном" приблизно до 5 років. Згодом це був улюблений псевдонім Франка: Myron***, Мирон Сторож, Мирон Ковалишин, Мирон***, Myron, Miron.

7. Обоє батьків рано померли. Коли Іван був 9-річним хлопцем, він втратив батька. Мати швидко вийшла заміж за Гриня Гаврилика, бо мала велике господарство - треба була допомога. Гриня згодом став війтом села Нагуєвичі - був чоловіком статусним, порядним, добрим господарем. Водночас, він допомагав Івану здобувати освіту. Саме він утримував Івана у Львові. Франко завжди згадував про вітчима з повагою.

Згодом від пропасниці померла мати. Франко тоді навчався в гімназії, йому було 16. Він згадує, що коли довідався, що мати помирає, то біг до неї з Дрогобича до Нагуєвичів.

ПРО КОХАННЯ І ШЛЮБ

Франко любив не раз. Не треба думати, що з кожною жінкою хотів йти до шлюбу. Він писав, що любов у нього здебільшого була паперова. Це означає, що вона виливалася в літературні твори, але не обов'язково мала продовження в реальності. Серед цих історій було кілька найбільш яскравих:

Перше юнацьке кохання було під час навчання в Дрогобицькій гімназії. Там він вчився з Ярославом Рошкевичем, якому допомагав як репетитор. Якось він поїхав гостювати до друга і його батьків та закохався в сестру Ярослава, Ольгу. Усе йшло до шлюбу, батько Ольги добре сприймав потенційного зятя. Але потім Франка арештували за підозру в поширенні соціалістичних ідей на Галичині й це поламало не тільки його навчання, а й особисту долю.

Батько заборонив Ользі не тільки виходити за Франка заміж, а й мати з ним будь-які стосунки. Попри те, що вона пручалася, її віддали заміж за іншого - Івана Озаркевича. Ця історія не мала продовження. Це - вічна любовна драма Франкового життя. І наступні любовні історії - це наслідок того, що в нього було розбите серце.

1. Найдавніший міський парк Львова та України з часу заснування (кінець XVІ ст.) мав різні назви: Єзуїтський сад, Парк імені Тадеуша Костюшка, нині - парк імені Івана Франка. За легендою, на горішній стежині, поруч із орендованим помешканням на вул. Кляйнівській (тепер вул. Каменярів), Франко прощався з Ольгою Рошкевич.

2. Так, Франко почав шукати образ ідеальної втраченої коханої в інших жінках. В одному з віршів "Зів'ялого листя" він писав: "Я не тебе люблю! О ні! Люблю лиш власну мрію". Мрію він шукав серед товаришок-письменниць, сприяв жіночій творчості, розвивав своїх коліжанок. У цьому сенсі його можна вважати одним із перших чоловіків-феміністів. Він не вважав, що жінка повинна тільки пекти, варити й бавити дітей, а що може реалізовувати свої таланти. На той час Франко був нетиповим у своїх поглядах.

Наприклад, друкував твори Уляни Кравченко, письменниці, справжнє ім'я якої - Юлія Шнайдер. Також тісні взаємини підтримував із Наталією Кобринською, лідеркою українського феміністичного руху. Але назвати це любовними історіями не можна, хоча дехто з них мав великі плани на Франка. Зокрема, Уляна Кравченко була в нього закохана. Це зрозуміло, якщо прочитати листи до нього чи вірші, присвячені Іванові.

1. Потім він закохався в польку Юзефу Дзвонковську, яка була шляхетського, але збіднілого роду. Утім, вона була хвора на сухоти, розуміла, що швидко помре - і відкинула його пропозицію. Вона невдовзі померла - похована в Івано-Франківську. Це була ще одна драма Франка.

2. Згодом Франко пише, що фатальним стало почуття до третьої великої любові - Ліни Журовської. Це - дівчина, яка працювала на пошті у відділі листів і запитань. Франко приходив на пошту й надсилав листи, інколи - сам собі, щоби мати привід на неї подивитися й позалицятися. Вона була значно молодшою й не вважала його гарною партією. Наслідком цього нерозділеного почуття стали лірична драма "Зів'яле листя", повість "Маніпулянтка" й низка інших творів. Але треба розуміти, що в той час Франко вже був одружений.

3. 1886-го року він одружився з Ольгою Хоружинською. Як він пише, одружувався не з любові, а з доктрини. Нині в інтернеті гуляють міфи про бозна-який великий спадок Хоружинської. Вона справді була дворянкою, походила зі шляхетного козацького роду. Водночас, була сиротою, як і Франко. Її дід дав трохи посагу, коли вона їхала на Галичину.

Шлюбу за розрахунком, як про це часом розповідають, не було. Їх звела Ольга Косач, мати Лесі Українки, коли Франко гостював у Києві. Хоружинська була дуже милою. Вона не була епатажною красунею, але сподобалася Франку.

Інша справа, що життєві проблеми і хвороби згодом спричинили взаємне роздратування й незадоволення в шлюбі. Були бідність, відсутність постійного помешкання, купа дітей, багато роботи. До того ж Ольга мала спадкову схильність до психічного захворювання, неврозу. Він у неї розвинувся з часом, вона лікувалася на Кульпаркові ( так називають психічну лікарню у Львові, походить від назви вулиці Кульпарківської, - ред.).

Коли Франко писав, що одружився з доктрини, це означає, що він хотів одружитися, по-перше, з українкою. По-друге, з людиною з вищою освітою. Тоді серед галицьких дівчат було не так багато освічених.

1. Коли весільна процесія була готова до церемонії - зібралися дружки, бояри, гості, молода одягла фату, - нареченого не було. Франка знайшли в кабінеті батька нареченої. Іван забув про весілля, бо знайшов стару книжку й переписував із неї рідкісного вірша.

2. Їхній шлюб був концептуальним, бо вони з'єднали дві половини України - Галичину та Наддніпрянщину. Весілля відбулося в Києві, і чи не всі тости були "За соборну Україну".

ПРО ЖИТЛО ТА ДІТЕЙ

1. 27 років Франко не мав власного помешкання, винаймаючи різні квартири, аж доки в 46 років (1902 р.) разом із сім'єю вселився до свого будинку у Львові. Цьому передувало: у 1886 році Франко одружився, у 1887 році народилася перша дитина, у 1889 - друга, 1890 - третя, у 1892 - четверта. Відповідно, у них дуже росли потреби в житловій площі, вони змінили більше 10 квартир у Львові, перш ніж купили ділянку.

2. Гроші на купівлю ділянки були з трьох джерел: заощадження Франка, він тримав їх у банку Дністер; гроші, виручені за цінні папери, із посагу дружини; дар громади до 25-річного ювілею творчої діяльності.

Однак цих грошей виявилося недостатньо, щоби завершити проєкт. На ділянку вистачило, але виявилося, що вона своєрідна - зі складним рельєфом. Треба було будувати підпірну стіну. Підпірна стіна може коштувати не менше, ніж хата. Також виявилося, що побудова буде коштувати дорожче, ніж він розраховував. Будинок захотіли не маленький - щонайменше 7 кімнат. Це - нормальна панська вілла.

1. У Франка був архітектор - Марцін Заходній, поляк, той самий, що будував хату Грушевському по сусідству. Також була бригада майстрів, допомагали і Франки. Вони збудували будинок в рекордні терміни. 2 листопада 1901 року купили ділянку, а вселилися в жовтні 1902 року. Є багато спогадів, що будинок був сирий, що печі погано палили, диміли. Вони вселилися в сирий будинок, щойно збудований у жовтні, перед зимою. Будинку не дали вистоятися.

2. Діти Франка, троє синів - Андрій, Петро й Тарас та дочка Ганна завжди голосно бавилися, постійно вигадували нові каверзи. Наприклад, поливали перехожих водою з балкона або гатили цвяхи в дошки.

3. А ще вдома у Франків був справжній зоопарк. Уявіть, з-під дивана вилазила черепаха, хатою ходив бузько зі зламаним крилом, а долівкою плигали жаби, яких хлопчаки спіймали для того, щоби нагодувати бузька, у кутках морські свинки хрумали капусту. Письменник дуже любив тварин. Як згадує донька поета, часто їхня оселя нагадувала "звірячу клініку" з покаліченими тваринами, яких Франки підбирали на вулиці й лікували вдома.

У підвалі свого особняка на вул. Понінського Франко тримав кроликів, але найбільше любив собак, яких у нього було кілька. Франкові собаки любили гавкати, коли їм заманеться. Сусід Франка, Михайло Грушевський, неодноразово скаржився письменнику на його невихованих домашніх улюбленців, які не давали ночами поважному професору ані спати, ані працювати.

У Франковій родині культивувалося гасло "У здоровому тілі - здоровий дух". Прикладом для дітей був сам Франко, який, окрім ранкових водних процедур, до старості вправлявся гантелями та любив довгі піші походи. Взимку подвір'я садиби заливали водою - і діти мали ковзанку. Також з'їжджали згори вулицею на лижах і санчатах. А навесні влаштовували перегони, ігри та забави.

Заохочення до таких розваг переросло в систематичне заняття спортом. Діти Франка займалися гімнастикою, фехтуванням та лижвярством, грали у футбол і теніс. Тарас і Петро викладали руханку в гімназіях, написали низку праць із тіловиховання та спорту.

ЩО НАДИХАЛО ФРАНКА

1. Франко - автор орієнтовно 6000 творів, серед них - 10 поетичних збірок, 1 збірка поем (усього їх 50), 10 творів великої прози і приблизно 100 - малої, понад 3000 публіцистичних статей та наукових праць із різних галузей знань і суспільного життя.

2. Його надихали писати більше кілька чинників. Перше - сверблячка до писання. Він дуже любив це. Треба також розуміти, що в тій епосі - це був єдиний спосіб соціальних комунікацій. Не було інтернету, месенджерів, телебачення чи радіо. Були література й журналістика, за допомогою яких можна було розказати щось світові. Я певен: якби Франко жив у наш час, він був би активним блогером, у нього були б усі додатки на смартфоні, він би слідкував за іноземними виданнями. І тоді написав би ще більше.

Друге - почуття, як він сам казав, собачого обов'язку просвітити націю, повести за собою, підняти рівень національної свідомості.

Третє - потреба заробітку. Франко заробляв на життя пером. І те, що він багато писав, пов'язано з тим, що він мусив дати раду собі, своїй дружині, чотирьом дітям, кредитам у банку.

Відверто кажучи, не все, що він написав, однаково цінне. Саме тому, що часто він писав не для того, щоби самовиразитися чи щоби створити шедевр - а для того, щоби заробити гонорар. Між іншим, найнижчими були гонорари в українських виданнях. Тому Франко працював у польській газеті, друкувався в польських, німецьких та австрійських газетах і журналах. Коли його текст надрукували у віденському впливовому часописі "Die Zeit", то гонорар за цю статтю був більшим за місячну зарплату в українській газеті.

1. Іван Франко став першим українським письменником, який почав заробляти на життя пером.

2. Франко був одержимий книжками: бібліотеку почав збирати в Дрогобицькій гімназії, заробляючи на нові книжки тим, що писав творчі роботи для однокласників. Так назбирав аж пів тисячі томів. Згодом Франкова особиста бібліотека налічувала орієнтовно 12 тисяч книг.

3. Джерджалик - перший псевдонім Франка (усього їх було майже 100), яким підписано його ранні твори. Юний поет "позичив" це ім'я у Филона Джеджалика (Пилипа Джаджалія), військовика й дипломата з найближчого товариства гетьмана Богдана Хмельницького.

4. Іван Франко прожив неповних 60 років, з них понад 40 віддав активній творчій діяльності. 40 років - 6000 творів. Це означає, що кожних 2 дні з-під пера письменника виходив новий твір, який міг бути віршем, новелою, повістю, романом чи монографією.

5. Франко навчався в трьох університетах: Львівському, Чернівецькому й Віденському, де й захистив докторську дисертацію. Свого часу доктора Франка не прийняли на викладацьку посаду до Львівського університету. А нині цей навчальний заклад іменується так: Львівський національний університет імені Івана Франка.

6. Знав 19 мов: російську, білоруську, польську, чеську, словацьку, болгарську, сербську, хорватську, старослов'янську, литовську, давньогрецьку, латинську, німецьку, англійську, французьку, італійську, іспанську, єврейську і староєврейську.

ПРО ОДЯГ, ЇЖУ, ХОБІ

1. Франко носив вишиванки і в будні, і у свята. Мав колекцію й дуже любив бойківські візерунки. Він був першим чоловіком, який одягнув вишиту сорочку з класичним європейським костюмом, започаткувавши нову моду. Це сталося, коли він читав відкриту лекцію на право викладання в Львівському університеті.

2. Одягався скромно, на урочисті випадки позичав фрак у товаришів. Якось, після лекції в Львівському університеті, слухачі підкидали Франка, бо їм дуже сподобалася лекція. І позичений фрак тріснув.

3. Іван Франко любив жартувати, умів дотепно відповісти. Одного разу вийшов зі скрутної ситуації, розбороняючи бійку - запропонувавши бешкетникам надиктувати лайки до нотатника. Тарас Франко згадував: "В життю серед родини Тато також говорив залюбки жартом, сипав каламбури і сміявся безжурно". А син Петро оповідав, як батько давав 10-20 сотиків зі словами: "На, пропий на яблука". Якщо Франка питали, коли він устигає так багато читати, він серйозно відповідав: "А я не читаю книжок. Я їх нюхаю!".

4. Не був вибагливий до їжі. Серед улюблених страв - смажені гриби з молодою картоплею. Снідав кавою з булкою, обідав овочевою юшкою чи бульйоном. Любив мінеральні води й чай, у ті часи не дуже поширений на Галичині.

5. Під час ювілейного свята Франку подарували лаврового вінка - на знак визнання його хисту й заслуг. Той вінок довго висів у нього вдома, аж доки дружина не знайшла йому практичного застосування: почала додавати листки до борщу.

6. Рибальство - улюблене хобі Франка. На рибалку ходив із друзями, знайомими, колегами, зі своєю сім'єю. Найбільше любив ловити рибу сітками й саком, часто хапав її просто руками. Любив ловити: раки, річкова форель, слижі, бабки, клени, окуні, карасі, плотиці, пересипці, щуки, коропи, в'юни-мнюхи, карасі, піскарі, яльці, лящі і навіть головатиці (велика риба з родини лососевих).

Зображення риб прикрашали стіни кімнат у його віллі: їх він отримав у подарунок на Краєвій виставці у Львові, яка відбулася у 1894 році, бо назвав латиною всі види риб.

Любив подорожувати Україною, до Перемишля, Кракова, Праги, Будапешта, Відня, Чернівців, Києва, Одеси. Бував у Сербії, Хорватії, Німеччині. Згадує також незабутню подорож Італією 1904 року, під час якої вони з Михайлом Грушевським відвідали Рим, Венецію, Флоренцію та Неаполь.

ПРО ХВОРОБУ І СМЕРТЬ

1. Франко був міцним чоловіком, займався спортом, управлявся з гантелями, любив багато ходити пішки, добре плавав, ходив у гори, ніколи не зловживав алкоголем і не курив. Але в нього були спадкові схильності до суглобових хвороб. Знаємо з історії його сестри, Юліани Багрій, що в неї теж були покручені руки.

2. За молодості він пережив кілька тюремних ув'язнень - він системно переохолоджувався. Наприклад, відомо, що під час одного з арештів, отримав місце в камері біля вікна. Йому презентували це так, мовляв, Франко - письменник, і йому треба бути ближче до світла. Але з вікна страшенно дуло. Він писав, що коли прокидався, то в нього волосся примерзало до полиці, на якій він спав. Тому спочатку він мусив відірвати голову від полиці.

3. Ще одне захоплення - рибалка - також шкодило здоров'ю. Він ловив рибу у гірських холодних потоках, він цього не боявся, але це також сприяло системним переохолодженням.

Унаслідок цього в нього почав розвиватися ревматоїдний поліартрит. Хвороба, що на той час була недіагностована. Казали так: "Крижі болять" або "Кості ниють". До того ж не знали значення вірусних збудників - що може бути інфекція, яка спричиняє такі наслідки. Хвороба вражає не тільки суглоби, а й нирки, серце. Його паралізовані руки з 1908 року - це наслідок цього.

1. Водночас, Франку приписували венеричні хвороби. Його репутацію пробували очорнити, говорячи, що він хворів на сифіліс. Сучасні медики-дослідники, які вивчили історію хвороби Франка, стверджують, що це - наклеп.

2. У останнє дисятиліття Франко писав із великими зусиллями, затискав у паралізованій руці олівець чи перо, писав кожну літеру окремо, виводив тремтячою рукою. Мав секретарів, які йому допомагали. Передусім, це були його діти, зокрема Андрій. Але після того, як Андрій помер у 26 років, Франко мусив наймати помічників.

3. Він також мав серйозні проблеми внаслідок неправильного лікування. Його лікували препаратами зі ртуті, миш'яку, йоду, галюценогенної рослини наперстянки. Так намагалися зняти біль. Натомість, це спричиняло галюцинації, він нібито чув голоси духів.

4. Помер самотній у своєму домі. Перед Першою світовою війною його донька поїхала до Києва до родичів і опинилася по той бік лінії фронту, дружину госпіталізували в психіатрчну лікарню. Петро й Тарас - на війні, а Андрій помер перед війною. Незрозуміло, як Франко давав собі раду сам у хаті з паралізованими руками. Інколи були люди, які йому допомагали, але не завжди.

5. Треба пам'ятати, що Франко не втрачав віри, працював до останнього, зберігав бажання жити, чекав весни. Він не досягнув 60-річного віку, і можна тільки здогадуватися, скільки ще би він зміг зробити. Я би не акцентував на тому, що Франко страждав і помер. Бо кожен із нас страждає і помре. Нічого видатного в цьому немає. Але є в тому, щоби лишити після себе щось, щоби тебе через 100-200 років згадували.

ДЕ БРАТИ ДОДАТКОВУ ІНФОРМАЦІЮ ПРО ФРАНКА

Нині у Львові функціонує Дім Франка. Це не має бути чуже й вороже місце, де все покрито порохом і злі наглядачки проганяють зацікавлених відвідувачів, які хочуть зробити селфі. Така візія музею не працює. А дім - це місце, де ми - вдома, де нам затишно, весело.

Це - справжній дім Франка і його сім'ї, де вирувало життя. У нас є багато мистецьких шедеврів, документів епохи, особистих речей Франка і його родини, ми видаємо вісник, досліджуємо, гуртуємо нащадків Франка, у нас є інклюзивні програми, мистецькі проєкти, освітні програми (наприклад, відеоблог " Франко вдома "), відбуваються літні й зимові школи, ми оновили сад, зробили галявину Лиса Микити.

У Дім Франка можна приїжджати зі школярами, щоби інтерактивно розповісти їм про письменника. Також можна відвідати 3D-тур, де можна погуляти музеєм віртуально.

Аби вчителі підготувалися до уроків про Франка, раджу такі ресурси: сайт "Дім Франка," YouTube-канал Дому Франка, дослідницький сайт і авторський проєкт "Франко наживо".
Марія Марковська, "Нова українська школа" Основа для титульного зображення - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія не про лузера. 44 факти про Франка, що не розказують у школі | Нова українська школа

# data[].attributes.attachment_link.description
44 факти про життя Франка - зокрема, про те, що Франко понад усе любив рибалити, як запізнився на своє весілля, як мусив жити на зйомних квартирах у Львові і був першим феміністом-чоловіком.

# data[].attributes.headline
ІВАН ФРАНКО ЯК АВТОР ЗАКОНОПРОЄКТІВ

# data[].attributes.subject
ІВАН ФРАНКО ЯК АВТОР ЗАКОНОПРОЄКТІВ

# data[].attributes.headline
ФРАНКО: перезавантаження

# data[].attributes.subject
ФРАНКО: перезавантаження

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ФРАНКО: перезавантаження

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Що сказав би Іван Франко, якби побачив сучасну Україну?" - з нагоди 160-ї річниці від дня народження українського Мойсея "День" вирішив поміркувати над цим важким, але дуже цікавим запитанням разом із подружжям львівських франкознавців - Богданом і Наталією ТИХОЛОЗАМИ. Не так давно, 1 травня, на Великдень, вони започаткували авторський проект "Франко:Наживо/Franko:Live", який покликаний дати новий подих відносинам сучасних українців зі своїм славетним генієм. Як і навіщо? З роздумів над місією проекту франкознавців і розпочалася бесіда.

"НАШЕ ЗАВДАННЯ - ДЕМОНУМЕНТАЛІЗУВАТИ ФРАНКА"

Богдан ТИХОЛОЗ: - "Франко:Наживо" - це науково-просвітницький проект, мета якого в онлайн-режимі розповісти широкій публіці про живого Франка. Гасло проекту просте: "Про живого Франка живою мовою для живих людей". До створення проекту підштовхнуло відчуття розриву між академічним франкознавством і запитами суспільства. У частини наукової інтелігенції є така неправильна позиція: мовляв, ми тут займаємося важливими проектами, а звичайний народ цього не потребує і не розуміє. Відверто кажучи, є певна зневага до публіки - справжня наука твориться, а людям немає до цього діла. Це неправильно - необхідно шукати такий формат, в якому широкий загал зміг би сприйняти Франка по-новому. Тим паче, після Майдану відчувається, що є запит на українське.

Епіграфом до нашого сайта є Франкові слова: "Народ, що не шанує своїх великих людей, не варт зватися освіченим народом". Якщо ми хочемо бути освіченими, то повинні знати своїх світочів. Однак тривалий час до цих світочів ставилися більше релігійно, ніж адекватно. Їх ставили на постамент, вішали разом із образами... Це нормальна форма вшанування, проти якої ми не протестуємо. Втім, самих пам'ятників для увічнення наших великих попередників замало, та й їх не дуже люблять. Пам'ятник стоїть непорушно під дощем і снігом, не морщить лоба від палючого сонця, не усміхається... До статичного пам'ятника можновладцям зручно покладати квіти, проте люди, проходячи повз нього, не розуміють, хто це. Наше завдання - демонументалізувати Франка, звівши його з постаменту до людей.

"Франко:Наживо" - ініціатива, яка виросла з наших франкознавчих зацікавлень. Однак ми не мислимо цей проект як свій приватний город, де працюємо лише ми. Адже Франкова творчість - це "безмежнеє поле", на якому є місце для всіх охочих до праці. Тож і до нашого проекту радо залучаємо інших дослідників, які можуть розповісти про класика живою мовою.

Богдан і Наталія ТИХОЛОЗИ
Наталія ТИХОЛОЗ: - Радянські традиції літературознавства привчили людей до всіх великих письменників ставитися як до культу. На все приватне накладалося табу. "Приватна власність - це зло", - такою була комуністична свідомість. Працюючи з тими ж авторськими текстами Тараса Франка, я бачила, як їх правив редактор - нещадно викреслював фрагменти, які характеризували живого письменника. Йдеться про ті прості життєві епізоди, завдяки яким його можна пізнати ближче. Куди Франко мандрував, якій їжі надавав перевагу, як одягався, який вів спосіб життя - ці, здавалося б, звичайні речі допомагають відкрити його з нового боку. Для того, щоб українці відчули Франка своїм сучасником, ба, навіть членом своєї родини, їм потрібні всі деталі - тільки так можна сконструювати цілісний образ.

Важливим завданням проекту є також розвіювання міфів, якими обросла постать "великого Каменяра". Наприклад, міфи про те, що Франко був легковажним ловеласом, багатим магнатом чи цілковитим бідняком. Ці радянські стереотипи необхідно зруйнувати. Завдяки проекту ми намагаємося показати Франка таким, яким він був насправді - реальним, живим, зі своїми плюсами та мінусами.
- Як нині зберегти і воскресити пам'ять про Франка так, щоб українці поверталися до Каменяра не тільки у його річниці, а й постійно зверталися до нього та його ідей?
Б.Т.: - Українці мають схильність "засвятковувати" події. Готуємося до тих свят, як справжня українська ґаздиня, - накриваємо на стіл, віддаємо цьому всю енергію. А далі свято минає... Залишається порожній холодильник і брудний посуд. Так само з ювілеями наших класиків. Відбуваються урочисті академії, гримлять оркестри, приїжджають перші особи зі своїми промовами... І це правильно, проте часто ця енергія йде "в гудок". Голосно прогуділи свято - і на цьому все закінчилося. Урочистості до річниці Франка готові, а повного зібрання його творів ми досі не маємо. Гроші залюбки витрачають на урочистий концерт, але забувають, що найдорожчим подарунком для письменника завжди була книжка. Воскресять Франка передовсім нові цінні видання.

Як реактуалізувати Франка, повернувши в сьогоднішній контекст? Це не надто складно, адже автор "Мойсея" сам по собі не є людиною минулого - це людина сучасності та майбутнього. Сприймати його як документ епохи - неправильно. Важливі популяризаційні проекти. Йдеться, наприклад, про фестивалі, під час яких музичні гурти оживляють творчість Франка, пишучи за її мотивами нові пісні. Ці форми важливі, адже розвертають Франка обличчям до молоді. "Не забудь, не забудь. Юних днів, днів весни..." - Франко сам зберіг молодість у собі, не ставши закостенілим, консервативним і догматичним. Психологічної та інтелектуальної старості з рутинним мисленням він не мав ніколи. Чималі сподівання покладав саме на молоде покоління. Пригадаймо, як у поемі "Мойсей" пророк вмирає, так і не дійшовши до землі обітованої, проте князь конюхів Єгошуа веде за собою молодь, і вони таки досягають мети.
АНДРІЙ ЧЕБИКІН. ФРОНТИСПИС ДО ТВОРУ "КАМЕНЯРІ", 1981 р. / ФОТОРЕПРОДУКЦІЯ АРТЕМА СЛІПАЧУКА / "День"
Перед тим, як воскрешати пам'ять про Франка, слід відповісти на запитання: "Навіщо це нам?". Не тільки для того, щоб поставити у куті гарне погруддя. Необхідно знайти здорове зерно, що закладене в його ідеях, і подати його так, щоб воно було доступне нашим сучасникам. Тоді Франкові думки та твори стануть живим чинником сучасності, а не документом давніх епох.

Воскрешаючи "Каменяра", треба працювати на різних поверхах, тобто достукуватися до різних вікових категорій і соціальних груп. Для дітей потрібен один образ Франка, а для школярів необхідна інша візія - не засмученого лузера, який усе життя страждав-страждав і, зрештою, помер. Як показує практика, таке уявлення про всіх українських письменників виносить пересічний учень із середньостатистичної школи. Ми не вміємо хвалитися своїм. Школярам треба показати, що Франко - це приклад успіху. Це людина, яка вийшла з соціальних низів, дуже рано осиротіла, і без протекції, а лише своїми силами та інтелектом здобула стипендію в університеті, заробила літературне ім'я, не боячись іти проти течії.

Н.Т.: - "Проти рожна перти, проти хвиль плисти", - так він писав і так він жив. Всупереч тодішнім історичним умовам, Франко фактично створив Україну, всіх нас виховав. Ми цього не цінуємо, часом не усвідомлюючи, наскільки це було складно, наскільки це було "поза межами можливого" в той час. А для молоді він був справжнім авторитетом. Він не був викладачем, тому не впливав на студентів з університетської кафедри, не очолював молодіжної організації, тобто не мав формальних чинників впливу. Проте до нього горнулася молодь.

Б. Т.: - Словом, необхідне перезавантаження. Треба натиснути "F5", необхідно освіжити сучасне сприйняття Франка, бо коли комп'ютер занадто довго працює, система засмічується різними файлами й починає гальмувати. Зрештою настає мить, коли треба натиснути "Ctrl+Alt+Del". У випадку з Франком треба натиснути також саме цю комбінацію клавіш.

"ПРО СУЧАСНУ ВІЙНУ ФРАНКО НАПИСАВ БИ, ЩО ВОНА ПОВИННА НАМ ДАТИ ШАНС СТАТИ СОБОЮ"
- Франко зі своїми ідеями та концепціями суттєво випередив час. Як ви гадаєте, чи була б у Франка потреба написати нового "Одвертого листа" до сучасного українського народу?
Б.Т.: - Питання складне і просте водночас. Складне, бо історія не знає умовного способу, і все, що ми будемо говорити в площині "якби", - це тільки наші гіпотези. А просте - тому що, маючи певне знання і відчуття Франка та змоделювавши таку ситуацію, ми можемо отримати чітку відповідь. Так, Франко був би активний. Так, Франко комунікував би зі своєю громадою. І так, у нього було б чимало приводів написати не одного такого "Одвертого листа". Та в його новому гіпотетичному листі були б ті ж ідеї та концепції, які він закладав у "Одвертий лист до галицької української молодежі" 1905 року. Ключові проблеми українства та відповіді на них залишилися тими ж.

Коли Франко написав свій "Одвертий лист", України не існувало як держави. Ідеал політичної самостійності ще для багатьох тодішніх мислителів не був очевидний. Навіть багато діячів Центральної ради 1917 року, утворивши державу, все ще вагалися, чи потрібна вона їм у такій формі. Цими ваганнями, вічними українськими чварами та недооцінкою мілітарного фактору наші вороги тоді й скористалися. Зараз ми цю державу формально маємо, відсвяткувавши її 25-ту річницю незалежності. Однак Франко писав: "...Незалежність політична взагалі нічого не значить порівняно з внутрішнім соціальним рабством. Яка користь буде для нашого народу з того, що наші податки замість росіянина чи пруссака буде брати і витрачати уряд, який складається з наших власних панів, що дбають так само як росіянин і пруссак лише про самих себе, а не про благо народу?" Політична незалежність буде лише формальною, якщо не спиратиметься на духовні й інтелектуальні, а також економічні та матеріальні підвалини. Франко добре розумів важливість і одних і других. Він усвідомлював, що держава не може існувати без потужної економіки, та, з другого боку, він розумів, що самі "жолудкові потреби" не визначають буття держави, яка народжується з певних ідеалів.

Величезною проблемою, яку ми тільки зараз усвідомили, залишається проблема не номінальної, а реальної єдності України. Йдеться також про соборність українських земель, якої зараз немає. Ми маємо ампутований Крим, окупований схід. Територіальна єдність, як і в часи Франка, залишається проблемою. Геополітичний гравець на ймення Росія, яка в часи Франка визначала рабський статус значної частини України, і зараз виконує ту ж місію. Не менш важливий інтелектуально-психологічний аспект духовної єдності. Франко казав: "Ми мусимо навчитися чути себе українцями - не галицькими, не буковинськими українцями..." А зараз можна додати: "... не донецькими, не слобожанськими, а українцями, які відчувають себе єдністю". У багатьох національних болячках винні не лише зовнішні вороги, а самі ми, коли не можемо між собою домовитися. У Франковому вірші "Сучасна приказка", коли один кум тоне, то інший кричить йому: "Не тратьте, куме, сили, спускайтеся на дно". Відставити на задній план особисті інтереси, забути про чвари і зрозуміти, що ми ризикуємо опуститися на дно й потонути, - до цього поет-мислитель закликав би й сьогодні.

Гостро стоїть і проблема війни. 1916-й і 2016-й - роки воєнні. Передусім в останні роки життя Франко розумів, що війна - явище амбівалентне. З одного боку, це катастрофа, а з другого - це шанс на очищення, катарсис і самоусвідомлення. Це можливість під тиском випробувань зрозуміти щось і змінитися. У вірші "Во человіціх благоволеніє!" він, пишучи про війну, відзначає: "Понад спустошенням щось віє, мов дух Божий". Поет розуміє, що з цієї війни люди можуть вийти очищеними, отримати шанс змінитися та здобути свободу. Так і сталося. Перша світова війна перекроїла карту Європи - багато націй, зокрема, й українська, отримали шанс на власне державне буття. У нашому випадку це був втрачений шанс. Сучасна війна - це теж не лише трагедія, а й випробування. Багато людей, які декілька років тому не розуміли, хто вони і навіщо мати власну державу, починають доходити до цього усвідомлення. Про сучасну війну Франко, мабуть, написав би, що вона може стати для нас не лише стражданням і мукою, а й повинна дати нам шанс стати собою.
- У сучасній Україні Франко передусім побачив би просякнуту корупцією й іншими негараздами країну чи спраглу до незалежності державу?
Б. Т.: - Франко володів стереометричним зором, помічаючи в усьому як добре, так і зле. Поглянувши на сучасну Україну, він би тішився тому, що вона має формальну політичну незалежність. Він би впізнав чимало знайомих куточків, а багато - не впізнав би. Наприклад, знищені рідні Карпати, які постраждали від споживацького ставлення за принципом "після нас - хоч потоп". Утім, письменник побачив би й масштаби корупції, а також індиферентності, пасивності, інертності переважної частини народу, яка попри всі випробування, попри Небесну Сотню та жертви на Сході, все одно дбає лише про "жолудкові потреби". Водночас він побачив би й молоде покоління Майдану, яке прагне якісних змін. Загалом, він побачив би складність ситуації, але поставився б до неї з певним оптимізмом. Франко точно не взявся б за голову й не почав би плакати та голосити. І нам так робити не треба.

Іван Якович, до речі, багато писав про проблеми корупції в економічній та політичній сферах. Особливу увагу він приділяв виборчій корупції, жертвою якої став сам. Він декілька разів брав участь у виборах, і щоразу через різні махінації програвав, так і не потрапивши ні до Галицького Сейму, ні до Австрійського парламенту. На думку Франка, корупція насамперед характерна для Російської імперії. В Австро-Угорській імперії таких масштабів хабарництва не було. По суті, та сама тенденція, що й нині у порівнянні корупції в Росії та Європі. Публіцист наголошував на тому, що це специфічно російське явище. І мені здається, що корупція у сучасній Україні - це здебільшого пострадянське явище, яке примандрувало від російського чиновника з властивим йому відчуттям всевладності. Натомість чиновник європейської системи - це слуга суспільства. Так Франко пояснив би генеалогію проблеми корупції в Україні.
САЙТ "ФРАНКО:НАЖИВО" ЗАПРАЦЮВАВ ЛИШЕ В ТРАВНІ ЦЬОГО РОКУ, АЛЕ ВЖЕ МАЄ ПОНАД 15 ТИСЯЧ ПОСТІЙНИХ ЧИТАЧІВ / ІЛЮСТРАЦІЯ З САЙТА FRANKOLIVE.WORDPRESS.COM
Втім, головне, що є здорові сили, з якими Україна матиме шанс. Наш історичний шлях складний значною мірою тому, що в нас хронічно винищували еліти. Тільки-но дозрівало перспективне покоління - його просто нищили під корінь. Разом із тим ще й маса часто не чула своїх пророків - як у поемі "Мойсей" гебреї не чують пророка, а починають дослухатися до Датана й Авірона. Так само й нині. Дослухаються до галасливих популістів, які намагаються видати себе за провідників народу, проте насправді є "датанами" й "авіронами", а справжніх мудреців натомість ігнорують.
- Брехня та цинізм нинішніх "еліт" спонукала б Франка до нищівної критики, спроб достукатися та перевиховати, чи?..
Б.Т.: - Франко активно реагував, коли стикався з такими випадками. Недаремно його політичний заповіт у посланні "Зоні Юзичинській": "Не мовчи, коли, гордо пишаючись, велегласно брехня гомонить". Він вважав за потрібне різко протиставити облуді гостре слово правди.

"НЕОБХІДНО ПОЗБУТИСЯ КОМПЛЕКСУ ВНУТРІШНЬОГО РАБСТВА"

Н.Т.: - Чи намагався би він перевиховати ці хворі, внутрішньо гнилі еліти? Думаю, що ні. Він би з ними сперечався, таврував би їх і неодмінно висміював би. Це були б жорсткі памфлети, адже він був чудовим сатириком.

Б.Т.: - Безперечно, не намагався б перевиховати. Знову ж таки, про що поема "Мойсей"? Про те, що сорок років мук і блукань пустелею було потрібно народові, щоби ті, хто не мав віри, що дійде до землі обітованої, просто вмерли. Дійшли до землі обітованої лише ті, хто мав віру, яка їх вела. Франко не покладав би надії на тих, хто не вірить і не хоче, хто отруєний тоталітарною системою.

Н.Т.: - Перевиховати взагалі неможливо. Поема "Мойсей" учить, що здобути державу можуть ті, хто позбудеться баласту. Чому Франко, якого ми називаємо українським Мойсеєм, не увійшов до землі обітованої? Чому ми досі туди не увійшли? Тому що спочатку має вивітритися дух радянщини у суспільстві.

Б.Т.: - Необхідно позбутися комплексу внутрішнього рабства. У вірші "На ріці вавилонській" Франко розповідає історію формально вільного раба, який не носить пут на руках, однак не може позбутися внутрішньої залежності: "Але кров моя - раб! Але мозок мій - раб!". Саме рабство стереотипів і рутинного мислення не дозволяє людині піднятися та розправити плечі.
- За умов 2016 року за вікном, що Франко написав би про український націоналізм?
Б.Т.: - Дехто каже, що вік націоналізму минув, залишившись у ХІХ столітті, яке так і називали. Один із наших президентів, Леонід Кучма, свого часу сказав, що в Україні національна ідея не спрацювала. На моє переконання, насправді вік націоналізму не минув. А в Україні національна ідея працювала і продовжує це робити - ще не активувалась на повну потужність, але обов'язково спрацює. Бо іншого варіанту у нас немає, ніж національна держава. Франковий шлях до національних переконань був і простий, і водночас складний. Простий, бо в нього ніколи не було сумніву, що українці - окремий народ, який заслуговує на власну, внутрішньо єдину державу. "Не пора, не пора, не пора: в рідну хату вносити роздор!" - ідея цієї власної хати дуже органічна до української ментальності.

Однак шляхи, як досягти порядку в цій хаті, у Франка змінювалися. Тривалий час він покладав надії, наприклад, на соціалістичну революцію, згодом позбувшись цих ілюзій. Із часом він зрозумів важливість сформованого національного ідеалу. По суті, йдеться про ідеал власної хати, у якій ти є повноправним господарем. Вікна цієї хати повинні бути відкриті до світу, в який господар повинен виходити, не засиджуючись удома. Однак, якщо хати немає, то нікуди повертатися, ніде складати надбане добро.

Франковий націоналізм - це націоналізм демократичного, а не аристократичного типу. Дмитро Донцов обстоював другий тип, наголошуючи на провідній верстві, за якою суспільство, як овечки, повинно йти. Франко розумів, що інтелігенція виростає з самого народу, тому таку концепцію заперечував. Він усвідомлював, що політична нація повинна вирости з "великих етнографічних мас народу". У письменника була суперечка з москвофілом Іваном Наумовичем, який казав, що нам треба повернутися назад до народу. Франко ж казав, що нам треба не назад до народу, а вперед із народом. Його націоналізм був не ізоляціоністським, а відкритим для світу. Він розумів, що національна своєрідність цікава лише в діалозі з іншими національними своєрідностями.

"Всяке людське діло в далеко більшій мірі виплід людської пристрасті, ніж чистого розуму. А для такого великого діла, як відродження і консолідація якоїсь нації, не біда прийняти в рахунок і порцію національної виключності, односторонності чи, коли хочете, шовінізму. Не бійтеся, коли національні потреби будуть заспокоєні, національний голод буде насичений, то нація відкине шовіністичну страву..." - писав Франко у діалозі "На склоні віку". Українці у відстоюванні своїх національних потреб часто бували занадто миролюбними і занадто беззубими. Мовляв, нам добре у своїй хаті, коли ми нікого не чіпаємо, і ви нас не чіпаєте. Це помилкова позиція. Це позиція ратая, а не воїна. Життя вчить: коли занадто толерантно ставитися до своїх сусідів, м'яко відстоюючи власні інтереси, то відбувається те, що зараз в Україні - на сході та в Криму. Франко розуміє, що треба більш настирливо наполягати на тому, що, якщо ми є господарями у своїй хаті, то тут є наші порядки. Шовінізм у цій фразі - це не ксенофобія у значенні ненависті до всього чужого, а жорсткість у відстоюванні свого національного, культурного, духовного, політичного та економічного простору.

Якщо ми - українці, то в нас має бути українська економіка. Власники великих підприємств мають бути українцями, підтримувати потрібно власного товаровиробника, а просувати на ринок слід свої торгові марки. Те саме стосується культурного, інформаційного та інших аспектів.

"ЛЕЙТМОТИВОМ БАГАТЬОХ ТВОРІВ ФРАНКА БУВ ЗАКЛИК ДО ГОТОВНОСТІ, ЯКОГО УКРАЇНЦІ НЕ ЧУЛИ"
- Як би відгукнувся Франко про героїзм українських бійців на Сході?
Б. Т.: - Герой у античній міфології - це напівбог, надлюдина з винятковою мужністю та силою. Натомість у Франка інша концепція героїзму з пересічним героєм - одним із низки, одним зі спільноти. Символічним є в цьому плані вірш "Гриць Турчин", у якому поет закликає: "Муштруйся, рекруте!". "Учись, щоб був ти сильним мужем, як засвітає день новий! Учись, щоб в ряд ти став готовим, як крик роздасться бойовий!", - продовжує письменник.

Основний рецепт воєнної стратегії Франко заклав у рядки поеми "Великі роковини": "Мовиш: "Нині інші війни". Ну, то іншу зброю куй". Ці слова актуальні й зараз - у часи "іншої", гібридної війни. Франко закликав готуватися відстоювати власні інтереси, добре розуміючи, що загроза йтиме з крайнього східного рубежу України: "Якби-то нам з Дону / Та не було грому, / То вже б ми над Бугом, Сяном / Не дались нікому. // Якби-то над Доном / Стали ми рядами, / Залізними панцирями / Сперлися з ордами!" - це про нинішній конфлікт на Сході, на початку якого ми "залізними панцирями не сперлися з ордами", тому й маємо таку ситуацію. Лейтмотивом багатьох його творів був заклик до готовності, якого українці не чули. Чи була готова Україна до анексії Криму? Чи було готове українське військо загалом? Чи готова була держава до ліквідації перших проявів сепаратизму на Донеччині та Луганщині? Ні, не була. Франко пророче написав у "Одвертому листі": "Горе нам, горе нашій нації, коли велика доба застане нас малими і неприготованими!".

Н. Т.: - Важлива не тільки військова готовність, яка стала певним наслідком того, чому відбувалася анексія Криму та початок війни. Ще раніше ми програли інформаційну війну та проігнорували освітній аспект на теренах Криму й Донбасу. Син Івана Франка - Тарас - протягом свого життя ще у радянський період постійно направляв листи до різних інстанцій, б'ючи на сполох, що в Донецьку лише одна українська школа, а решта - російські. Якщо там століттями панувало все російське, то про що взагалі мова? Якщо ви програєте на освітньому полі, програєте інформаційну війну, то рано чи пізно наслідки будуть плачевними.
- Чим і ким, на думку Франка, можна було б скріпити національну єдність сучасних українців?
Б. Т.: - "Народ, що не шанує своїх великих людей, не вартий звання освіченого народу", - Франко чудово розумів, що культура насправді стоїть на особистостях, усвідомлюючи їх вагу в історії. Та він не вважав, що все визначають лише поодинокі герої, наголошуючи на тому, що герої та генії є продуктом своєї спільноти. Письменник ніколи не зводив культурний фундамент до однієї певної постаті. Цього в нього слід повчитися. На противагу існує азійський чи візантійський спосіб ставлення до своєї культури - знайти постать патріарха, якому поклонятися та вважати, що він для народу - все. Типовий приклад - це російське ставлення до Путіна в політичній сфері або до Пушкіна - в культурній сфері. Франко надавав перевагу європейському підходу й не зводив усю культуру лише до кількох постатей. Як би сильно не цінував авторитетів, він завжди мовив про них критичне слово: і про Тараса Шевченка, і про Лесю Українку, і про Михайла Драгоманова.

Якщо ми говоримо про те, які постаті об'єднують українців, то сформулюємо канонічний набір - тріумвірат Шевченка, Франка та Лесі Українки. А сам Іван Якович наголосив би, що це мають бути різні й навіть рівновеликі постаті. Він порівнював ту саму літературу з лісом, у якому потрібні й великі дуби, й невеличкі дерева, й кущики, й травичка. Щоб культура функціонувала, потрібно різне й потрібні різні.

ФОРМУЛА ФРАНКОВОЇ ЄВРОПЕЙСЬКОСТІ - ТРАДИЦІЯ + МОДЕРНІЗАЦІЯ
- Франко був Українцем та Європейцем із великої літери. Якої б європейськості міг навчити нас нинішніх?
Б.Т.: - Специфіка постаті Франка полягає якраз у тому, що він зумів спочатку у власній особі, а згодом у своїй спільноті об'єднати українську національну та європейську ідентичність. Для нього Україна завжди належала і територіально, й духовно до європейської цивілізації. Та цього розуміння не було і немає у всіх українців, яких постійно намагалися розвернути на Схід, роздерши на частини. "Народе мій, замучений, розбитий, мов паралітик той на роздорожжу", - ось у цьому "роздорожжу", на якому перебуває Україна, і її вся біда.

У Франка не було сумніву, що наш шлях тільки на Захід - лише серед кола європейських держав Україна матиме шанс. Він ніколи не мислив шляху на Схід, борючись постійно з хворобою "москвофільства". Водночас усвідомлював, що, йдучи на Захід, ми маємо залишатися собою. Так, як він це робив у своєму зовнішньому вигляді, поєднуючи українську вишиванку та європейський костюм. На той час це для більшості було дивиною. Втім, Франко підкреслював, що він - європеєць, і одягається як сучасна модерна людина, але й українець, тому показує це. На його думку, секрет успіху українства полягає у вдалому синтезі своєї ідентичності. Та ми не приречені бути на власному хуторі, тому українство не є продуктом виключно для внутрішнього домашнього вжитку.

Також Франко дерегіоналізує українську свідомість. Попри те, що презентував один регіон - Галичину, а етнографічно був бойком, він ніколи не мислив Україну у вузьких регіональних рамках. Не можна його називати тільки великим галичанином чи бойком, Франко - це великий українець. Окрім того, варто наголосити, що українцем він не народився, а став. Ми часто думаємо, що наша національна ідентичність - це просто спадок від батьків. Коли Франко народився, то українці в Галичині називали себе русинами. Вважалося, що Україна - десь там за Дніпром. І можна було ціле життя прожити з таким усвідомленням. Однак Франко як людина, котра вміла мислити стратегічно, розумів, що люди, які по цей і той бік Збруча, - єдиний народ, який матиме шанс на успіх тоді, коли об'єднається. Тому треба відректися від своїх регіональних стереотипів і перестати бути галицьким русином, а передовсім українцем.

У контексті проблеми європейськості мислитель розумів, що Європа - це не поняття чисто географічне чи політичне, а психологічне. Франкове розуміння європейськості - це насамперед уміння, з одного боку, шанувати традиції, а з другого - здатність до швидкої модернізації. Формула європейськості за Франком - це пошана до того, що було і що ми беремо з собою та несемо далі, а також відкритість до нового. У цьому й секрет успіху Старого Світу. Європейські народи були здебільшого осілими. Європеєць знає, що тут жив його прадід, дід та батько. Якщо він будує хату, замок, то значить, він і його спадкоємці будуть про це дбати. У Європі старе дбайливо збережене до нашого часу, адже тут існує велика повага до традицій. Як наслідок, надбання минулого пройшло крізь віки не у вигляді руїни, а у вигляді охайного та акуратного того, про що дбали та що ремонтували. У цьому відмінність, наприклад, між багатьма європейськими та українськими замками. Перші - охайні та відреставровані, другі - занедбані й розвалені. Та Європа - це не лише старе, а й сучасне місто з новітніми технологіями. У Європі вдало поєднують традицію та модернізацію. А Франко усвідомлював вагу й одного, і другого. Він шанував традиції, історію та водночас розумів, що замикатися в цьому не можна. Якщо ми будемо тільки в минулому, то там і залишимося. Отже, формула Франкової європейськості - це традиція + модернізація.
- "Що таке культурний і духовний поступ двадцятип'ятирічної незалежної України?" Як би Каменяр відповів на це запитання?
Б.Т.: - "Дух, що тіло рве до бою..." - Франко розумів, що у людському поступі дух визначальний. Людина має тіло, яке допомагає їй реалізувати свої різні потреби. І так само суспільство - це живий організм, в якого є різні органи. Якщо в цьому тілі немає духу, який каже, куди йти і що робити, то це аморфний організм. У Франка дух реалізується в понятті ідеалу. Важливий цей ідеал як у житті окремої людини, так і в житті нації. За час незалежності поступ України все-таки відбувся, проте не дуже далеко ми забрели за ці 25 років. Хоча досвід стародавніх гебреїв у поемі "Мойсей" свідчить, що треба ще з 15 років поблукати, щоб нарешті вдалося добратися до землі обітованої. В контексті українського поступу нам найбільше бракує якраз розуміння цього ідеалу. Ми пливли постійно за течією, а дуже часто треба було "проти рожна перти, проти хвиль плисти". Течія нас несла в обійми до північного сусіда, а виявилося, що це був шлях неправильний. Ми не до кінця розуміли, в чому полягає цей наш національний ідеал, який не може зводитися до бажання "добре жити". Ідеал передбачає пріоритетне значення конкретних духовних цінностей. Йдеться про свободу, право на самореалізацію.

На сучасний поступ ми не можемо подивитися Франковими очима, а тільки власними. Франко для нас може бути лише порадником. Під час свого творчого ювілею письменник сказав, що 25 літ важкої праці навчили його філософічного спокою, котячої флегми, іронічного погляду на ситуацію, іти в ряді... Ці поради актуальні й для 25-річного поступу незалежної України. Передовсім треба набратися філософічного спокою, тобто розуміння того, що багато є злого, але не все так погано. Не треба сприймати все в занадто рожевих чи лише чорних барвах. Також потрібно формувати ряд, тобто спільноту. Франко писав: "Якби з мого досвіду я мав подати громаді яку науку, то вона була би така, як у війську: Richtung halten!". У військових цей заклик означає "Рівний ряд!", а дослівний переклад: "Тримайте напрямок!" Ось і нам треба йти пліч-о-пліч, розуміючи, куди прямуємо, та тримаючи цей напрямок.

# data[].attributes.attachment_link.title
ФРАНКО: перезавантаження

# data[].attributes.attachment_link.description
Сучасною мовою про Генія - "День" поспілкувався з Богданом і Наталією Тихолозами "Що сказав би Іван Франко, якби побачив сучасну Україну?" - з нагоди 160-ї річниці від дня народження українського Мойсея "День" вирішив поміркувати над цим важким, але дуже цікавим запитанням разом із подружжям львівських франкознавців - Богданом і Наталією ТИХОЛОЗАМИ.

# data[].attributes.headline
Кроки до європейського читача. Іван Франко

# data[].attributes.subject
Кроки до європейського читача. Іван Франко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
І. Франко доклав багато зусиль для європеїзації української літератури. Він не тільки популяризував її серед європейських народів, а й своєю літературознавчою діяльністю підтримував якісний рівень духовних надбань українців. Критикував М. Костомарова та М. Драгоманова за їх намагання сформувати в Україні інтелігентів, "які б для ширшого світу були росіянами, "русскими", а для "домашнего обихода", себто супроти українського мужика - українцями" ¹.

Живучи в багатонаціональній країні, якою на той час була Австро-Угорська монархія, І. Франко перекладав українські твори іншими мовами, писав наукові та популярні розвідки про українську літературу для іншомовних читачів.

Ця робота, започаткована ще у 80-ті роки, особливої інтенсивності набула у 90-ті роки XIX та на початку ХХ ст., коли І. Франко став доктором Віденського університету. Знайомство з такими видатними особистостями, як В. Ягич, Й. Їречек, Т. Масарик, А. Черни, Т. Герцль, М. Габерлянд, значно розширило його можливості у популяризації української літератури. Ці історичні реалії автоматично спростовують твердження Я. Грицака, що авторитет і слава І. Франка на зламі XIX-XX ст. не виходила за межі української культури і не мала європейського резонансу.

Співпраця, листування І. Франка з відомими європейськими вченими - дослідником творчості Данте К. Федерном, адвокатом і політиком Е. Фюртом, євангелістським теологом та орієнталістом, видавцем грецького Нового Завіту Е. Нестлє, основоположником візантологи в Німеччині К. Крумбахером дають підстави стверджувати про європейський резонанс наукової та літературної праці І. Франка.

Через посередництво німецької мови І. Франко намагався ознайомити європейського читача з проблемами, якими жила тоді українська література. У 1881 р. видавець із Лейпцига В. Фрідріх, плануючи видавати "Історію всесвітньої літератури", запросив І. Франка написати історію української літератури для цього видання. І. Франко згадував: "Я подавав йому літом деякі звістки про нашу літературу й польську до його "Magazin für die Literatur des In- und Auslandes" ², і от він запросив мене опрацювати для його видавництва історію літератури української. Правда, розмір дає невеличкий - 10 листів печаті, - але все-таки на 10 листах можна би, думаю, зладити гарну штуку" ³.

Розуміючи всю відповідальність за таку справу, І. Франко просив поради у М. Драгоманова, бо брак грошей не давав йому змоги поїхати до Києва за консультаціями до знаних на той час учених (І. Франко жив тоді у Нагуєвичах). "Найліпше було б, якби Ви, - звертався І. Франко до М. Драгоманова, - написали таки цілий розділ о тих творах з достаточним числом виписок, - я би переклав на німецьке і живцем вмістив у книжці з Вашим підписом" ⁴. І далі: "Так само буду Вас просити раду, як трактувати цілість історії літератури. Я би бажав її трактувати не так, як Пипін, котрий пошматував нас після случайних державних границь, - але брати цілу літературу, а її віднині (галицьку, буковинську, угорську) як поодинокі школи з більше або менше затемненими провідними думками" ⁵.

Це свідчить, що в 1882 р. І. Франко приховано виступив проти раніше культивованої М. Драгомановим теорії "літератури для домашнього вжитку", вважаючи, що для німецькомовного читача українська література має постати як повнокровна ланка загальноєвропейської літератури. Крім того, він мав намір дати у перекладі німецькою мовою найкращі зразки української поезії і прози. Однак задум цей не був реалізований, оскільки журнал не мав належної кількості покупців.

У 1882 р. В. Фрідріх запропонував І. Франкові разом з А. Рейнгольдтом узятися за написання історії російської літератури, залучивши сюди й українську Однак пристати на цю пропозицію І. Франко не міг, не погоджуючись долучити українську літературу до загальноросійського літературного процесу. Про це свідчить його лист до редактора "Журналу вітчизняної і зарубіжної літератури" Енгеля, що для нього честю є вміщувати на сторінках видання статті та бібліографічні замітки про українську літературу, бо "це мета життя мого і моїх кількох товаришів ввести українську інтелігенцію в живі духові зв'язки з високорозвинутими націями Західної Європи, як і наблизити духове життя українського народу до цих націй..." ⁶.

І. Франко іноді помилявся в оцінюванні деяких творів письменників, особливо в останні 8 років життя, а коли йшлося про значення чиєїсь творчості для української літератури, був особливо безкомпромісним. Він високо цінував польського славіста А. Брікнера за його серйозне ставлення до фактів у наукових працях. Водночас вважав, що польський патріотизм, чи, точніше, польський шовінізм, породжує в його працях науковий фальш. У рецензії на працю А. Брікнера "Нарис історії польської літератури" (1902) І. Франко стверджував, що вона дає дуже мало для історика української літератури, як і для культурного розвою слов'ян. Винним у цьому є польське патріотичне становище автора. "Се становище велить йому звертати якнайменше уваги на духовний стан і літературу інших народів, навіть тоді, коли вони мали безпосередній вплив на розвій поляків. Що ж до Русі-України, то автор дуже односторонньо характеризує взаємини поляків і русинів так, що русини були зовсім темні, не мали ані сліду письменства, і руські землі, прийшовши під Польщу, те тільки й робили, що полонізувалися" ⁷. Книга А. Брікнера, що вийшла німецькою, а пізніше польською мовами, хибно представляла українську літературу, зокрема епохи Середньовіччя. У ній ішлося, що українські письменники XVI - першої половини XVII ст. думали і розмовляли польською, а їх писання "були лише щодо форм і букв руськими". І. Франко категорично заперечує це: "Писання не лише Вишенського, Смотрицького-батька, Захарії Копистянського, Рогатинця, але навіть ІІотія, Бронського, ті самі, що друкувалися рівночасно по-руськи і по-польськи, показують, що ті письменники, пишучи по-руськи, вміли висловлятися інакше, відповідно до духу української мови" ⁸.

Новий етап діяльності І. Франка як популяризатора української літератури серед німецькомовного читача настав у 90-ті роки, коли він вирішив завершити свої студії у Віденському університеті докторським іспитом. Професор цього університету В. Ягич редагував тоді видання "Архів слов'янської філології", яке популяризувало слов'янські, у т. ч. й українську, літератури. На перший погляд, В. Ягич у ставленні до української мови та літератури був науково об'єктивним. Однак цей об'єктивізм був тісно пов'язаний із політикою царської Росії щодо українства. У листі до О. Шахматова від 18 лютого 1905 року В. Ягич відверто писав, що "в умовах царської Росії бачить уже в цей час можливість повного розвою для української мови, літератури і мистецтва, підкреслюючи, що співпрацює з М. Грушевським та І. Франком у справах науки і освіти, однак не розуміє, як їх підтримувати, коли вони змагають до створення незалежної України, яка б розбила цілість Росії" ⁹.

Під час підготовки докторської дисертації у Віденському університеті І. Франко виголосив кілька рефератів стосовно загальнослов'янських літературних проблем: "До переказу про квітучу палицю короля Пржемислава", "Про Варлаама і Йоасафа", "Легенди про Магомеда у слов'ян", які схвально оцінив В. Ягич. Розвиток української літератури І. Франко розглядав у цих працях як одну з ланок загальнослов'янської літературної історії.

Після захисту докторату І. Франко став активним учасником культурного життя Відня і всіх німецькомовних країн. Австрійський літературознавець Г. Витженс вважав, що на межі XIX-XX ст. І. Франко був найвідомішим і найактуальнішим критиком та полемістом на віденській культурній арені ¹⁰. Після створення у 1898 р. "Літературно-наукового вістника" осмислення української літератури на фоні інших європейських літератур, у т. ч. німецькомовних, стає важливим елементом літературознавчого мислення І. Франка. Цю ідею пропагувала одна з перших його статей цього видання: "Кожен чільний сучасний писатель, чи він слов'янин, чи німець, чи француз, чи скандінавець, - являється неначе дерево, що своїм корінням вривається в свій рідний національний ґрунт, намагається ввіссати в себе і переварити в собі якнайбільше його живих соків, а своїм пнем і кроною поринає в інтернаціональній атмосфері..." ¹¹.

І. Франко-літературознавець в аналізі літературних явищ найбільше був прихильний до культурно-історичного підходу. Характеризуючи українську літературу в статті "Українці", він виокремив тріаду І. Тена, яка визначає характер літератури народу. "Історія і література українського народу засвідчує його тісний тисячолітній зв'язок із землею, яку він заселяє: все та ж постійність і спорідненість при незначній одмінності, все та ж сонячна лагідність і жвавість, поєднана з журливістю, тільки степовикам притаманною" ¹².

Чимало статей І. Франка про українську літературу написано польською мовою. Багато писав він і про проблематику польської літератури. Польський літературознавець М. Купльовський з цього приводу зауважив: "Франко працював ціле життя в етногенезі, де перехрещувалися, проникали і взаємно збагачувалися паростки культури польської, української і європейської, а з уваги на близьке сусідство також російської, чеської, словацької, не кажучи вже про австро-угорську. Таке становище спричиняло в ньому переконання, що елементи національні та інтернаціональні не мають між собою суперечностей" ¹³.

Однак основним своїм завданням І. Франко вважав популяризацію української літератури. Такі матеріали І. Франко друкував на сторінках часопису "Львівський кур'єр" під час десятирічної праці "в наймах у сусідів", на сторінках петербурзького видання "Країна" та ін. Незважаючи на те що більшість матеріалів написані для часописів "на злобу дня", вони і дотепер зберігають своє значення як серйозні дослідження української літератури. Такими були видрукувані у 80-90-х роках на сторінках польськомовних видань матеріали про видатних письменників та вчених України (Т. Шевченка, М. Драгоманова), літературне, релігійне, театральне життя в Україні, польсько-українські суспільно-культурні та літературні відносини тощо. На сторінках польських видань І. Франко започаткував річні огляди української літератури: "Українська література в Галичині за 1886 рік", що друкувалася на сторінках польського журналу "Правда" (1887); "Українська альманахова література" ("Правда", 1887); "Нариси з історії української літератури в Галичині" ("Голос", 1888).

Проблеми української літератури першої половини XIX ст., зокрема у Галичині, І. Франко розглядав на слов'янському, європейському рівнях. Оцінюючи збірки "Польські і руські пісні галицького люду", які зібрав Вацлав з Одеська (стаття "Нариси з історії української літератури в Галичині"), він відзначив не тільки їх етнографічну цінність, а й роль у пробудженні українського національного духу, поширенні думки, що українська література мовою цих пісень (народною мовою) можлива і що якраз у цих піснях криються зразки її мови, способу мислення, будови і поетичних форм ¹⁴.

Плідно співпрацював І. Франко з чеським виданням "Слов'янський огляд", який з ініціативи його редактора, близького Франкового друга А. Черни, робив річні огляди різних національних літератур. У 1899 р. І. Франко надрукував тут цикл статей "Українсько-руська література" (1899, № 1, 2, 6), в яких намагався дати картину розвитку української літератури за 100 років. У цій публікації І. Франко зосередив увагу на становищі української мови і літератури: "Хто хоче зрозуміти стан і духовність української літературної традиції, той повинен мати на увазі, що вона пригнічена дуже неприродними обставинами, хоч українців близько 30 мільйонів (3 млн у Галичині і на Буковині, півмільйона в Угорщині та близько 27 млн у Росії), вони можуть лише в Галичині та на Буковині користуватися своєю мовою в установах, судах, школах та пресі, але й тут на їхньому шляху стають перешкоди та обмеження" ¹⁵.

І. Франко навів чимало фактів, які свідчили, що в Росії українська література відлучена від університетів, початкових шкіл, із церковних проповідей, популярних і наукових журналів. Невтішним був і висновок: "Отже, те, що ми називаємо українською літературою, слід вважати літературою всього лише одної десятини українського народу - ба навіть не десятої. Правда, в галицьких журналах і видавництвах друкують свої твори письменники зі Східної України, але це розрада дуже сумна. По-перше, через те, що кожного письменника краще розуміє його найближче оточення, з духовного життя якого він черпає силу і енергію до подальшої праці, а цього якраз українським письменникам у Росії не вистачає. Вони змушені жити і працювати або самотньо, або в дуже вузьких рамках, і це має дуже шкідливий вплив на весь розвиток їхньої творчості" ¹⁶.

Статті І. Франка, які популяризували українську літературу в Європі, мали принципове значення, оскільки декілька російських шовіністичних діячів категорично виступали проти української наукової мови. У праці київського професора Т. Флоринського "Несколько слов о малорусском языке (наречии) и новейших попытках усвоить ему роль органа науки и высшей образованности" ("Киевлянин", 1899, № 271, 272, 281, 300, 304, 317, 318, 331, 332), яку пізніше у 1900 р. передрукувала газета "Галичанин", тенденційно перекручено роль української мови. Т. Флоринський і його однодумці робили спроби заперечити вживання української мови у науковій сфері. Проти цього виступив І. Франко у бібліографічній замітці "Schöne Seelen finden sich" ¹⁷, де показав, що ідеї, висловлені Т. Флоринським, знайшли своє продовження у галицьких москвофілів, як і представників польських станьчиків (партії польських консерваторів початку XX ст.). Вони, на його думку, не мають нічого спільного з об'єктивним розвитком науки і культури у Європі.

На замовлення професора Будапештського університету О. Ашбота І. Франко написав статтю про українську літературу для угорської енциклопедії світової літератури. Його насамперед цікавила новітня українська література, "яка на сьогодні є найцікавішою, окреслюючи її зв'язки з великоросійською літературою та відмінності, показуючи найпомітніші постаті української літератури, гімни, народну поезію тощо, представляючи їх приблизно так, як це робив би українець за народженням, подаючи цікаві риси цієї літератури своєму високоосвіченому товаришеві, який не володіє російською і зовсім нічого не знає про українську літературу" ¹⁸.

Отримавши статтю, О. Ашбот написав І. Франкові: "Я прочитав вже нарис до кінця з величезним інтересом і ще раз дякую Вам за репрезентацію Вашої рідної літератури, написану з такою теплотою і віддачею" ¹⁹.

Представляючи угорському читачеві новітню українську літературу, І. Франко зосередився на творчості М. Грушевського, Б. Грінченка, М. Коцюбинського, В. Самійленка, В. Стефаника, Наталі Кобринської, Ольги Кобилянської, Л. Мартовича, М. Яцківа, Б. Лепкого та ін. При цьому він акцентував на регіональних особливостях української літератури Наддніпрянщини, Галичини та Угорської Русі. "Угорсько-руська література щодо цього (відображення тогочасного життя на Закарпатті. - М. Г.) не виявила представників, вартих уваги. Нещаслива хвиля москвофільства, піднята вже нині покійним Адольфом Добрянським, відгородила місцеву інтелігенцію від єдиного джерела життєспроможної літератури - народного життя" ²⁰.

Загалом для Франка-популяризатора української літератури найважливіше значення мало те, як сприйматиме її читач, якому адресована стаття. Особливо важливою справою він вважав популяризацію української літератури серед російськомовного читача.

Проблеми тогочасної української літератури І. Франко порушив і в енциклопедичній статті "Южно-русская литература", надрукованій у російськомовному словнику Брокгауза і Ефрона. У ній влучно охарактеризовано індивідуальність кожного письменника, про що свідчить, наприклад, фрагмент, присвячений творчості Ольги Кобилянської: "Она начала выводить в своих рассказах ("Царівна", "Русалка", "Valse melancolique") женские типы, стоящие выше своей среды и прокладывающие себе дорогу вне проторенный колеи. В своих мелких зскизах она пробовала подражать манере современных французских символистов и декадентов, рисовать туманные сцены и ни с чем живым не связанные фигуры. Вскоре ее талант вступил на более верный путь, и она дала ряд прелестных картин из буковинской природи и жизни тамошнего народа ("Битва", "Некультурна", "За готар"), а также большой роман из крестьянской жизни "Земля", исполненный глубокой поэзии и рисующий потрясающую драму братоубийства из-за обладания землей" ²¹.

У цій статті І. Франко вперше звернув увагу на паростки нової української літератури, що витворювалася серед українських емігрантів на американському континенті (США, Канада, Бразилія).

Початок XX ст. у творчій практиці І. Франка пов'язаний з аналізом перекладів творів української літератури іноземними мовами. У статті "Переклади українських творів" (1900) він зупинився на перекладах В. Стефаника російською, польською, німецькою мовами. При цьому наголосив, що німецький переклад у празькому виданні "Політик" має позитивні якості та хиби, пов'язані з нечітким розумінням перекладачем особливостей ментальності українського народу. Невідомий перекладач, зауважував І. Франко, "ставить нашого письменника дуже високо; жаль тільки, що сам він у тій характеристиці, особливо в її початку, де говорить про саме життя, змальоване Стефаником, замість дійсної характеристики дав в'язку фраз, котрі не тільки не говорять нічого конкретного, але ще до того про життя і психологію нашого народу дають найфальшивіше поняття" ²².

У статті "Шевченко - ляхам" І. Франко зазначав, що братання двох народів, з'єднаних і роз'єднаних тисячолітньою історією, є наче будовою моста між двома берегами. "Коли наш міст має бути порядний і тривкий, мусять наші береги вперед бути виразні, сухі, тверді і міцні, бо інакше наш міст буде опертий на багні і пропаде. І коли люди нетерпеливі і нетямущі або злої волі з тамтого берега з докором, або з приманою гукають нам "Брат! Брат!" - не забуваймо завсіди відповісти їм нашою приповідкою: "Брат - братом, а бринза за гроші!"" ²³.

Як найбільший знавець глибин Шевченкової творчості на початку XX ст. І. Франко відгукнувся на всі праці, які так чи інакше стосувалися його творчості. Особливо радів перекладам, бібліографічним описам творів Т. Шевченка. Відгукуючись на укладений українським бібліографом М. Комаровим покажчик "Т. Шевченко в литературе и искусстве" (Одеса, 1903), І. Франко слушно зауважив, що величезну літературу про Т. Шевченка годі охопити одній людині та ще й в умовах суворої царської цензури. "Його книжка, хоч і як ще далека від того, щоб могла бути повною і всюди докладною бібліографією Шевченка, все-таки важна тим, що показала нам перший раз літературу, належну до нашого поета в її повнім об'ємі, і заразом вивела перед наші очі ті дезидерати, яких треба для її повного опанування" ²⁴.

Особливо переймався він поширенням творчості Т. Шевченка серед європейських народів. Як вправний перекладач, І. Франко розумів небезпеку, що підстерігає кожного перекладача творів Т. Шевченка: "Незвичайна простота Шевченкового вислову, його мальовничість та натуральність ваблять перекладача, а не заразом доводять його до розпуки, коли він хоче своїм перекладом передати не лише механічно значення українських віршів, але хоч приблизно українську мелодійність, враження, яке робить оригінал" ²⁵. Із цих засад критикував німецькомовний переклад Шевченкових творів С. Шпойнаровського, за слабкість володіння німецькою мовою та версифікацію. Інше враження справив на нього німецькомовний переклад творів Т. Шевченка, що зробила Ю. Віргінія і який вийшов у Лейпцигу в 1911 р. Незважаючи на декілька фактичних помилок, І. Франко акцентував на намаганні авторки скрізь дотримувати розміру оригіналу, "хоч при додержанні сього її змагання німецький вислів не раз мусив вийти твердий та неприродний і більше або менше віддалюватися від українського тексту" ²⁶.

Завдяки старанням І. Франка з популяризації української літератури серед інших народів вона чіткіше і яскравіше впліталася в європейський контекст. Тісно співпрацюючи з німецькими, австрійськими, англійськими, російськими, польськими, чеськими, сербськими, угорськими науковими та літературними виданнями,

І. Франко найбільше спричинився до популяризації української літератури у світі. Здобуті ним у цьому уроки дотепер зберігають свою актуальність.

1 Франко І. Ювілей Івана Левицького (Нечуя). - Т. 35. - С. 317.

2 "Журнал вітчизняної і зарубіжної літератури".

³ Франко І. Лист до М. Драгоманова від 23 грудня 1882 р. - Т. 48. - С. 341.

4 Франко І. Лист до М. Драгоманова від 23 грудня 1882 р. - Т. 48. - С. 341.

⁶ Возняк М. З життя і творчості Івана Франка. - К. : АН УРСР, 1955. - С. 269.

7 Франко І. Alexandr Brücker. Dzieje literatury polskej w zarysie, І-II, Варшава, 1902 // ЗНТШ, 1905. - Т. 63. - Кн. 1 - С. 28.

8 Там само. - С. 29.

9 Jakobiec M. Iwan Franko I Vatroslav Jagic // Slavia Orientalis, 1959. - Rocznik VIII, №1.-S. 67.

¹⁰ Wytrzens G. Iwan Franko als student und Doktor der Wiener Universität // Wiener slavistisches Jahrbuch. - 1960. - Bd. 8. - S. 228- 241.

11 Франко І. Інтернаціоналізм і націоналізм у сучасних літературах. - Т. 31. - С. 34.

12 Франко І. Українці.- Т. 41. - С. 162.

13 Kuplowski M. Iwan Franko a literature polska // Іван Франко і світова культура. - К.: Наук, думка, 1990. - Т. 1. - С. 111.

14 Франко І. Нариси з історії української літератури в Галичині. - Т. 27. - С. 146.

15 Франко І. Українська література за 1898 р. - Т. 32. - С. 8.

16 Франко І. Українська література за 1898 р. - Т. 32. - С. 8.

¹⁷ Гарні душі знаходять себе (нім.).

¹⁸ Коментар до праці І. Франка "Українці". - Т. 41. - С. 586.

²⁰ Франко І. Українці. - Т. 41. - С. 193.

²¹ Франко І. Українці. - Т. 41. - С. 160.

²² Франко І. Переклади наших творів. - Т. 32. - С. 48.

²³ Франко І. Шевченко - ляхам. - Т. 35. - С. 183.

²⁴ Франко І. М. Комаров "Т. Шевченко в литературе и искусстве: Библиографический указатель". - Одесса, 1903. - Т. 35. - С. 171.

² ⁵Франко І. Шевченко в німецькім одязі. - Т. 35. - С. 189.

²⁶ Франко І. Шевченко - по-німецьки. - Т. 38. - С. 526.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
європеїзація

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
філософія франка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати критику

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
критичні статті

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
критические статьи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
укр література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
укр литература

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
шістдесятники

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
шестидесятники

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко. Критика. Кроки до європейського читача

# data[].attributes.attachment_link.description
І. Франко доклав багато зусиль для європеїзації української літератури. Він не тільки популяризував її серед європейських народів, а й своєю літературознавчою діяльністю підтримував якісний рівень духовних надбань українців. Критикував М. Костомарова та М. Драгоманова за їх намагання сформувати в Україні інтелігентів, "які б для ширшого світу були росіянами, "русскими", а для "домашнего обихода", себто супроти українського мужика - українцями" 1.

# data[].attributes.headline
Львівські місця Івана Франка

# data[].attributes.subject
Львівські місця Івана Франка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Фото з порталу Франко:Наживо

Випускник Дрогобицької гімназії з відзнакою переїхав у Львів, щоб здобути вищу освіту. Тут Франко став студентом філософського факультету Львівського університету, який розташовувався на вулиці Грушевського, 4. Так розпочалась його львівська історія завдовжки у 40 років.

Освіта

- Франко дуже високо ставив освіту. Для нього вона була соціальним ліфтом і рецептом успіху, - зазначає у розмові з Galnet франкознавець Богдан Тихолоз.

Поза навчанням Іван Франко шукав себе як літератор і як громадський діяч. Ці пошуки та спроби завершилися арештом: його звинуватили у поширенні соціалістичних ідей. Через ув'язнення Франко перервав навчання та не закінчив Львівський університет.

- Він мав багато хистів, зокрема педагогічний. Можна сказати, що Франко був одним із піонерів неформальної освіти. Він водив за собою студентську молодь в Карпати, де вони збирали фольклор, етнографічні матеріали, читали лекції.

Попри це, Франкові так і не дозволили стати доцентом кафедри української словесності Львівського університету:

- Так склалося, що він не був формально викладачем, але став учителем нації, неформальним інтелектуальним лідером, - каже директор Дому Франка.

Робота і дім, дім і робота

На вулиці Винниченка, 26 розташовувалася редакція та друкарня Наукового товариства імені Шевченка, де Франко працював автором та редактором. Проте дуже часто місцем роботи видатного українця ставала його оселя. До 46 років Франко зі сім'єю орендував житло, куди часто навідувалися гості: там відбувалися не тільки дискусії, а й зібрання Русько-Української радикальної партії, яку він очолював.

- Їхні квартири - це були поштові адреси для різної кореспонденції. Франко був редактором журналу "Житє і слово". Діти допомагали у підготовці видань до розсилки. І вся родина перетворювалася на таку собі мобільну редакцію, - зазначає Богдан Тихолоз.

Також Франко писав літературні твори та перекладав іншомовні. Певний час орендував квартиру на розі вулиці Каменярів (сучасна вулиця Соломії Крушельницької, 25). Якось там майстри укладали бруківку, били по ній молотками. Після почутого письменник написав поему "Каменярі", яка стала його літературною візитівкою.

Іван Франко часто відвідував львівські кав'ярні. Там він любив читати свіжі газети, працювати або просто спостерігати.

- Кав'ярні того часу були не тільки місцями, де споживають каву чи солодощі, але й місцями, де точаться дискусії. Вони були своєрідними літературними клубами, - пояснює Тихолоз.
Читайте також: Місце, де Франко написав "Конкістадорів": історія костелу на Жидачівщині (Фото)
"Віденська кав'ярня" на проспекті Свободи, 12 чи "Монополь", яка розташовувалась у будинку №8 на площі Міцкевича приймали діяча, коли той прямував на роботу чи опісля. Бували випадки, коли Франко чув розмову компанії за сусіднім столиком і починав дискусію з ними, спершу кажучи: "Дурниці говорите!".

- Тут був певний момент різниці поколінь. Для них він був вчителем, видатним класиком, редактором "Літературно-наукового вісника". Але водночас це було гарне міжгенераційне спілкування, де було місце як для критики, так і для похвали, для взаємного визнання, - зазначає пан Богдан.

Іван Франко працював у гаморі кав'ярні, метушні редакції, в оточені чотирьох дітей вдома, також любив працювати у бібліотеках. В університетську бібліотеку на вулиці Драгоманова, 5 письменник приходив навіть під час хвороби, з паралізованими руками. Також був постійним відвідувачем бібліотеки, що на Стефаника, 2.

Про домашню бібліотеку Франка Богдан Тихолоз розповідає:

- У нього була одна з найповажніших на той час бібліотек на Галичині, яка за кількістю назв охоплювала понад 12 тисяч видань. Вони були оправлені дбайливо, у гарні палітурки. Франко робив чимало різних поміток, підкреслень. Є навіть книги, списані його рукописами. Коли він був у тюрмі, не мав іншого паперу, писав на одному з видань.

У власному домі, що на вулиці Івана Франка, 152, бібліотека класика займала окрему кімнату. Саме у цьому будинку літератор створив свої визначні твори. Він писав українською та ще чотирма мовами, перекладав із 14 мов. Іван Франко працював багато. Про це говорить його спадщина, яка, за підрахунками дослідників, складає близько 100(!) томів.
Читайте також: "Мойсей" для музею Франка у Львові
Іван Франко любив ходити пішки. Серед інших його виокремлювала вишиванка, яку він носив і в будні, і у свята. Письменник також захоплювався грибництвом, а ще він вміло ловив рибу руками, ятером та сітями, які робив власноруч. З чотирма дітьми, Франчатами, подружжя робило піші мандрівки, зокрема околицями Львова. Вілла стала омріяним домом, де в підвалі сім'я годувала кроликів, на ділянці мама доглядала квіти. Усі разом засаджували подвір'я фруктовими деревами й кущами. У саду Франків з тих часів збереглася тільки груша, яку працівники музею зараз намагаються врятувати.

- Франко допомагав дружині вирішувати побутові проблеми, але треба розуміти ступінь його зайнятості. Він і вдень і вночі, і вдома, і поза домом був зайнятий творчою працею. Він був авторитетом для дітей, писав для них казки, читав їм, спілкувався з ними. Тому левова частка домашніх справ припадала на дружину, - пояснює франкознавець.

Львівська залізниця

З цього місця Франко відбував у Карпати з друзями та сім'єю, а після поїзда починав пішохідний туризм. Були поїздки у Київ та Одесу. З вокзалу прямував у Польщу, Австрію, Німеччину, Італію та лікуватися у Хорватію.
Читайте також: Львів'янин віднайшов віллу, де лікувався Франко (ФОТО)
Ув'язнення

Івана Франка ув'язнювали тричі. Уперше за ґрати його запроторили ще студентом, тоді він був у тюрмі на вулиці князя Романа, друге ув'язнення відбував у Коломиї, а третє - у "Бригідках" на Городоцькій, 20, у Львові. В'язниця не зламала його, але забрала здоров'я.

- Тюрма ніколи не буває комфортним простором, а буває школою світогляду. Франкова тюремна лірика є прикладом того, як людина може зберігати внутрішню свободу в умовах зовнішньої несвободи, - зазначає Богдан Тихолоз.

Парк імені Івана Франка

На горішній лавочці найстарішого в Україні парку Іван Франко прощався зі своєю першою любов'ю Ольгою Рошкевич. Взаємне кохання з гімназійних років не переросло у подружжя через заборону батька Ольги, отця Михайла Рошкевича.

- Франко після арешту, можна сказати, був проклятий в галицькому суспільстві, почував себе Каїном, вигнаним поза людські поселення. Цей соціалістичний процес поставив тавро на його репутації.

А від кохання залишились тільки спогади та твори.

Ювілеї творчої діяльності

1889 року у залі "Фрозін" на площі Міцкевича, 1 відзначали 25-річний ювілей творчої діяльності Івана Франка.

- Це був перший момент, коли Франко відчув себе лідером національно-культурної спільноти, визнаним і пошанованим. Оскільки перед тим у Франковому житті була криза: відторгнений українським і польським громадянством, позбувся роботи у редакції "Kurjеr Lwowski".

Відзначення 40-річчя творчої роботи пройшло після смерті первістка. На святі Іван Франко був у жалобі й просив співати тільки сумних пісень.

Останні місяці життя

Під час Першої світової війни вілла Франків була порожньою. Сини воювали, донька була у родичів у Києві, дружина - на лікуванні у психіатричній лікарні. Господар дому потребував медичного догляду через паралізовані руки, тому домівкою для нього став "Приют для хорих та виздоровців Українських січових стрільців", що на Озаркевича, 2. Тут, у притулку, з січовими стрільцями Іван Франко провів останні у своєму житті Святий вечір і Різдво.

- І в тому є певний символ, тому що Франко був натхненником цього покоління. Ті ідеї, які він розробляв у своїх творах, знайшли своє практичне втілення у військовому чині українського стрілецтва.

Остання локація

- Личаківський цвинтар став останнім притулком, де є символічна постать Івана Франка - пам'ятник. Він означив місце Франка як Великого Каменяра в українській культурній пам'яті, - завершує нашу екскурсію франкознавець Богдан Тихолоз.
Підписуйтесь на наш . Ми цінуємо ваш час, тому надсилатимемо лише ті матеріали, які справді варті вашої уваги.

# data[].attributes.attachment_link.title
Львівські місця Івана Франка | Galnet

# data[].attributes.attachment_link.description
Фото з порталу Франко:Наживо Випускник Дрогобицької гімназії з відзнакою переїхав у Львів, щоб здобути вищу освіту. Тут Франко став студентом філософського факультету Львівського університету, який розташовувався на вулиці Грушевського, 4. Так розпочалась його львівська історія завдовжки у 40 років. - Франко дуже високо ставив освіту.

# data[].attributes.headline
Історія першого приїзду до Києва і одруження Івана Франка / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.subject
Історія першого приїзду до Києва і одруження Івана Франка / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.headline
Унікальність Франка

# data[].attributes.subject
Унікальність Франка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Становлення і розвиток Івана Франка як особистости, письменника і мисленника визначали дві тенденції, які суперечливо взаємодіяли між собою - доповнювали одна одну і протидіяли одна одній:

* спрагле освоєння духових набутків світової цивілізації у різноманітних галузях і застосування наукових знань, філософських поглядів та ідеологічних доктрин, а особливо художніх ідей та поетики у своїх творах і працях;

* прагнення до самостійности мислення і вираження у творах власного психотипу та письменницької особистости.

* Книжність - а творча й особистісна індивідуальність!

* Мисленнєва репродукція - а власна думка! Часто традиційна поетика - а неповторний літературний автобіографізм!

* Залежність од впливів - а неодмінне всамостійнення! Чи то шляхом подолання впливів, чи то шляхом їх творчого засвоєння.

Попри те, що Франко був досить індивідуалістичний, зосереджений на собі, схильний до акцентованого вияву осібної позиції та власної інтерпретації тих чи тих діячів, подій і явищ, він не раз потрапляв під вплив інших: на початку діяльности - під вплив русофілів, невдовзі (у 1876-1895 рр.) - під потужний вплив авторитарного Михайла Драгоманова та його галицьких послідовників (Михайла Павлика й Остапа Терлецького), хоча не був вільний і від впливу народовців, передусім їхнього провідника Володимира Барвінського, завдяки чому писав національно-патріотичні вірші. У 1880-х - до середини 1890-х років на Франка впливали також польські соціалісти, а можливо, й масони (як ось Болеслав Вислóух і Генрик Ревакович). Наприкінці 1880-х - у 1890-х роках Франка в національному питанні, державницькому мисленні випереджали наддніпрянець Трохим Зіньківський, галицькі "молоді радикали" В'ячеслав Будзиновський, Юліян Бачинський, Володимир Охримович, Іван Гриневецький, Евгеній Левицький і молоді національні демократи Ісидор Голубович, Лонгин Цегельський, під впливом яких він поступово другої половини 1890-х - на початку 1900-х років перейшов на державницькі позиції.

А водночас уся суспільна діяльність Франка - це постійні спроби вирватися з-під чужих впливів і ствердитися як самодостатня творча, наукова і громадсько-політична особистість. У всіх своїх коротко- чи довготривалих зближеннях із діячами різних переконань, у співпраці з ними Франко попри різноманітні впливи, спонуки й критику його все-таки прагнув бути самим собою, обстоювати свою думку, власний погляд на історичних осіб, події та мистецькі явища, загалом на розвиток суспільства.

З погляду вияву особистісного первня в художній творчості прикметним є Франкове зізнання у листі до Агатангела Кримського від 26 серпня 1898 р. Перелічивши тих митців слова, на яких він орієнтувався "щодо літературної кар'єри" ("головним моїм взірцем був Золя, потрохи Діккенс, Брет-Гарт, Марк Твен і Щедрін"), Франко акцентував на своїй письменницькій та особистісній самодостатності:

"Зрештою, я шукав собі сам дороги, пробував різних тонів і різних манер, дивлячись на одно, щоб зміст був свій, щоб душа твору була частиною моєї душі" [т. 50, с. 115].

Тож Франкові твори позначені тою чи тою мірою його "духа печаттю" [т. 5, с. 237]. Та й у ній вирізняється стрижнева якість, яка дає підстави вважати її за характеристичну, визначальну та унікальну.

Фактично два чинники зумовлювали творчість уже раннього Франка (кінець 1870-х - початок 1880-х років): захоплення новими філософськими, естетичними та художніми віяннями (сфера запозичень, впливів) і підсвідоме, інтуїтивне, індивідуально-архетипне відчуття власного життєвого шляху (чинник автопсихографічної оригінальности). Знаменитий вірш "Каменярі" (1878) - показовий приклад поєднання зовнішнього (осучаснена під впливом марксизму-енґельсизму, а також Герцена й Чернишевського інтерпретація романтичного образу Духа Вічного Революціонера Словацького, рецепція загальнолюдських соціалістичних ідеалів, ідеї суспільного поступу й жертовної боротьби за нього) і внутрішнього ( символічна репрезентація свого суспільного шляху, передчуття й вираження його). Становище самозречених "каменярів", споріднених з автором, - "не героїв" і "не богатирів", які самовіддано трудяться для "людей", "щастя всіх", двозначне: вони "невольники" за невідь-чиїм призначенням і з власної волі: "голос сильний" "згори" імперативно сповіщає, що їм "призначено скалу сесю розбить", а водночас, за їхнім самоусвідомленням, вони "добровільно взяли / На себе пута" й "рабами волі стали" [т. 1, с. 67, 68].

Дуалізм між подвижництвом та естетством,

між громадянським та особистим,

між повинністю і спромогою,

між поривами й сумнівом

Впадає в око, що вже років через три після написання "Каменярів" у сонеті "Чого ти, хлопе, вбравсь у стрій лицáрський..." (1881) виринає внутрішня авторська дуалістична колізія між громадянським чином та естетством:

"Чого ти, хлопе, вбравсь у стрій лицáрський,

Немов боїшся насміху і сварки?

Чого важкий свій молот каменярський

Міняєш на тонкий різець Петрарки?

Замість валити панський гніт і царський,

Ти скрився в поетичні закамарки!"

На такі докори самому собі поет відповідає:

"Ні, я не кинув каменярський молот,

Усе він в моїй, хоч слабій, долоні.

Його не вирве насміх, ані колот" [т. 1, с. 142-143].

Своєрідний "казематний" щоденник у сонетній формі (цикл "Тюремні сонети", складений у львівській в'язниці "Бригідках" 7 вересня - 4 жовтня 1889 р.), виносить на яв "безумства, муки, врази" "вольного духа" ув'язненого поета [т. 1, с. 158, 159], його екзистенційні страждання, "зойк розпуки" [т. 1, с. 154]. Авторефлексії двох віршів під однаковою назвою "Ні, не любив на світі я нікого...", а також вірша "Ні, вдуріти доведеться..." засвідчують поетові виходи в екзистенціали сумніву та переоцінки власної особистости й обраного шляху.

В окремих віршах у Франкових зізнаннях і напучуваннях самому собі з'являється прикметна амбівалентність. У вірші "Я не жалуюсь на тебе, доле..." (1891) ліричний герой на позір заявляє, що не жаліється на долю, яка "добре" "вела" його, "мов мати", а насправді глибокий біль і жаль поета прориваються-таки в неоднозначній семантиці цього твору: "душа вглибляєсь в люту рану", доля вдихає "новії надії" в "незарослі рани" [т. 2, с. 134].

Ще в поемі "Ex nihilo. Монолог атеїста" (1885) Франко нарікав на своє сумне становище суспільного та світоглядного першопрохідця, алюзійною ремінісценцією продовжуючи революційний мотив "Каменярів": "Скорбна доля наша, / Людей, що прокладають новий шлях / Будущини, відвічні скали ломлять <...>" [т. 4, с. 13]. Поет постійно сприймав свою громадську діяльність як обтяжливу повинність, накинуте, чи то пак суджене йому "ярмо". "Мій руський патріотизм - то не сентимент, не національна гордість, то тяжке ярмо, покладене долею на мої плечі", - з гіркотою усвідомлював він ("Nieco o sobie samym", 1897) [т. 31, с. 31]. І це не поза, а таки справді щире зізнання у тому, як він одчував свою соціально-дидактичну й націєтворчу роль.

Як відомо, Ісус Христос проповідував: "Прийдіть до мене всі втомлені й обтяжені, і я облегшу вас. Візьміть ярмо моє на себе й навчіться від мене, бо я лагідний і сумирний серцем, тож знайдете полегшу душам вашим. Ярмо бо моє любе й тягар мій легкий" (Матей 11:28-30). А Франко починає вірш "Рефлексія" протиставною алюзійною ремінісценцією до Христових слів: "Важке ярмо твоє, мій рідний краю, / Не легкий твій тягар! / Мов під хрестом, отсе під ним я упадаю" [т. 2, с. 183]. Цей вірш, уперше оприлюднений без назви у збірці "Мій Ізмарагд" (назва "Рефлексія" - у збірці "Давнє й нове", 1911), написано, як свідчить автограф, 14 жовтня 1897 р. [т. 2, с. 482], тобто морально найважчого в поетовому житті року (до хвороби 1908-го), коли він зазнавав шаленої критики і від поляків (за антиміцкевичівську статтю "Ein Dichter des Verrathes"), і від співвітчизників (за передмову "Nieco o sobie samym" до збірки "Obrazki galicyjskie" - обидві публікації з'явилися у травні). На противагу Христові Франко мовить про своє "важке ярмо", "нелегкий тягар". Він-бо має на увазі інакше ярмо, ніж Христове, - не релігійне, не християнське, а суто громадянське, національне. Щоправда, в Біблії - у Старому Завіті - є й протилежне висловлювання до того, що наведене в Євангелії від Матея, - у Книзі Мудрости Ісуса сина Сираха: "<...> важке ярмо на дітях Адама, - і то від дня виходу з материнського лона аж до дня, як повертається до спільної всім неньки" (Сирах 40:1). Проте йдеться тут не про Христове ярмо, а про мирське, щоденне, про злигодні долі, більші й менші турботи, клопоти, важкі труди, поневіряння, страхи перед майбутнім і супроти смерти, небезпеки й загрози, що супроводжують людину в житті (Сирах 40:2-10). Франко, власне, й повертається од "любого ярма" й "легкого тягара" Христового до "важкого ярма" "дітей Адама", надто ж покликання національного провідника, який і "упадає" під своїм "нелегким тягарем", "Мов під хрестом" (тут уже проартильована не протиставна, а зіставна алюзія до Христа, власне, архетипу месії, але знов-таки не в духовному, християнському сенсі, а в суто суспільному, національному).

У вірші "Як трапиться тобі в громадськім ділі..." (збірка "Semper tiro", 1906) поет напучує суспільного діяча, якому випаде "Народ вести", не сподіватися "ніколи / На княжу ласку й на народну вдячність", не вірити у визнання з боку "люду", але ці повчання не розважливо-резиґнаційні, не філософсько-спокійні, а повні особистого розчарування й гіркоти, а тому досить жорсткі й навіть злісні:

Не вір, що люд твої заслуги пощитає,

Що задля них одну дрібну провину

Тобі простить! Він судить - не питає.

І знай, коли щасливую годину

Ти прозівав, щоб інших взять під ноги,

Тебе самого безпощадно в глину

Затопчуть, як камінчик в брук дороги [т. 3, с. 166].

Оригінальними є гіркі зізнання у вичаханні чуття, поступовому знесиленні духу, наприклад, у віршах циклу під промовистою назвою "Із днів журби" в однойменній збірці (1900):

Чуття ще в серці полум'ям горять

і думи рвуться, як орел ширять,

та воля мов розбита, мов безрука.

і чахне дух серед зневіри й глуму [т. 3, с. 12].

("Безсилля, ах! Яка страшная мука...");

Невже ж уже минув я свій зеніт

і розпочав спадистий шлях до склону?

Та й швидко ж той твій метеор поблід,

не мавши навіть доброго розгону! [т. 3, с. 13].

("Недовго жив я ще, лиш сорок літ...")

Ліричне "я" поета у вірші "І знов рефлексії! Та цур же їм!.." (з тої-таки збірки) то западає у "панський спорт" "рефлексій", то відмежовується од "нервних білоручок та пустоплясів", які "риються в своїм нутрі": "У нас ще дух / не розколовсь надвоє під корою, / <...> не наша річ / розми́каться в борні з самим собою" [т. 3, с. 13-14]. Порятунком од нав'язливих "рефлексій" бачиться ліричному героєві "люба праця" [т. 3, с. 13] - власне, "суспільна праця, довга, утяжлива, / зате ж плідна" [т. 3, с. 14], бо - і це, на його думку, головне - вона

одна лиш може заповни́ть без дива

життя людини, бо вона одна

всіх сил, всіх дум, чуття, стремлінь людини

жадає, їх вичерпує до дна.

Вона одна бере нам все щоднини

і все дає, бо в'яже нас тісніш

з людьми <...> [т. 3, с. 14, 16].

Творчою, науковою та громадською працею, яка поглинала все його єство, Франко рятувався од розколу духу, внутрішнього розми́кання (тобто роз'єднання, роздвоєння - у вірші прикметний вияв характерної для письменника колізії двійництва). Самому собі він утовкмачував: "Що поза сею працею, <...> то манівці блуднії <...>" [т. 3, с. 16].

Одначе впадає в око, що в тогочасній ліриці Франковій фігурує не позитивістська органічна праця, а праця як спосіб утечі від депресивних думок, як засіб автопсихотерапії. Водночас попри неодноразову поетизацію праці у Франковій творчості ліричний герой циклу "Із днів журби" в оригінальному дискурсі долі зізнається, що виснажлива праця рівночасно з вимушеним притлумленням вільних почуттів веде до внутрішньої дисгармонії й душевного висихання:

Я поборов себе, з корінням вирвав з серця

усі ілюзії, всі грішні почуття,

надії, що колись вільніше ще дихнеться,

що доля ще й мені всміхнеться,

що блиснуть і мені ще радощі життя.

Я зрікся їх навсе. У тачку життьову

запряжений, як наймит той похилий,

я мушу так її тягти, покіль живу,

Робив без віддиху, а зроблено так мало,

і інших загрівав, аж на кінці не стало

у власнім серці запалу, ні віри [т. 3, с. 16].

("Я поборов себе, з корінням вирвав з серця...")

Нарікальна тональність продовжується у віршах другого циклу збірки - "Спомини" ("Я згадую минулеє життя..."), поет відчуває, що його життя зумовлює "ворожа доля" [т. 3, с. 19] ("Заким умре ще в серці творча сила..."), він згадує, як у 80-х роках у нього, "побитого, хорого", "у зневірі", "в гіркій знетямі", коли "світ" бачився у "чорному" кольорі, "зблідли давні ідеали, / і люди видались таким дрібним, / мізерним кодлом, що <...> стали чужі й далекі", й навіть закралася зрадлива думка: "Треба буть дурним, / щоб задля них у бій іти, як в дим; / ті, що терплять, варт того, щоб страждали" [т. 3, с. 20-21] ("П'ятнадцять літ минуло. По важкій...").

Передчуття й автопророцтва

Унікальність Франкового психотипу яскраво виявилася у його поетичних передчуттях та автопророцтвах.

Як раціоналіст і позитивіст, Франко-мисленник не був фаталістом і в призначення долі не вірив. У статті "Соціальна акція, соціальне питання і соціалізм. Увага над пастирським посланієм митрополита А. Шептицького "О квестії соціальній"" ( ЛНВ. 1904. Т. 28. Кн. 10), полемізуючи з уживанням у посланні Андрея Шептицького слова "доля", він зауважив:

"Інтересно, що митроп[олит] Андрій, говорячи про суспільні нерівності, видимо почуває якесь заженування [збентеження, сором (полонізм). - Є. Н.] і, говорячи про багачів, уживає терміна "ті, котрих доля наділила багатствами" (стор. 49). І кілька разів у своїм посланні він уживає терміна "доля". Чоловік, по його думці, власними силами "зміняє свою судьбу, поправляючи або псуючи те, що природа і доля дала" (стор. 30). Церков "учить людей зносити те, що невідмінна доля приносить" (стор. 29). Читаючи такі вислови, ми раптом зацукуємося [німіємо від подиву (полонізм). - Є. Н.], немовби в розмові з нами інтелігентний чоловік ХХ-го віку починав заговорювати язиком орієнтального фаталіста або фетишиста. Бо й яке значення має "доля", "судьба" в християнській теології? Новочасний інтелігентний чоловік вичеркнув ті слова зі свойого лексикону, - в якім же значенні уживає їх новочасний теолог? Було б дуже цікаво знати, що він розуміє під цим терміном? Чи се Божа, чи диявольська сила, чи щось незалежне від них обох?" [т. 45, с. 399].

Навіть той, хто в призначення вірить,

Все ж трудитися мусить постійно:

Адже ж бачиш і сам, що без труду

Не горить і сухеє поліно [т. 2, с. 201].

Та поза тим у Франковій ліриці виявнюються й авторські провіщення своєї долі. Ще дивовижніше, ніж у "Каменярах", автопророцтво прострумовує в ранньому вірші "Догорають поліна в печі..." (1881):

Догорають поліна в печі,

Попеліє червоная грань...

У задумі сиджу я вночі

І думок сную чорную ткань.

І коли ж то той жар догорить,

Що ятриться у серці мені?

І чи скоро-то горе згасить

В моїм мізку думки огняні?

Ох, печуть і бушують вони!

Гризе душу й морозить нуда!

Кров кипить, і нутро все в огні -

Вколо ж мур і неволя бліда.

Я боротись за правду готов,

Рад за волю пролить свою кров,

Та з собою самим у війні

Не простояти довго мені [т. 1, с. 48-49].

Цикл "Спомини" у збірці "Із днів журби" завершується тривожним передчуттям дальшої долі авторського "я" (життя без повноцінної творчости, через душевну хворобу):

Я не скінчу тебе, моя убога пісне,

в котру бажав я серце перелить

і виспівать чуття важке та млісне,

Мої ви сльози, і мої зітхання,

і пестощі короткі, й довгий жаль,

надії і зневіри колихання,

не перелити вас мені в кришталь

Мов дерево серед степу безлисте

в осінній бурі б'ється і скрипить

і скрип той чує поле болотисте, -

отак душа моя тепер терпить

слаба, безкрила, холодом прибита,

мов ластівка у річці зиму спить [т. 3, с. 32].

("Я не скінчу тебе, моя убога пісне...")

На противагу сумним "рефлексіям" у наступному циклі "В плен-ері" звучать бадьорі роздуми про не конче безнадійну боротьбу з долею:

Я ще не старий! Ще сила

є в руках і у души!

Ще поборемося, доле!

Ну, попробуй, задуши!

Я ще не старий! Не згинув

ще для мене жизні зміст,

хоч журба, хоч горе тисне -

ні, я ще не песиміст! [т. 3, с. 38].

("По коверці пурпуровім...")

Показово, що ліричний герой мовить про своє протистояння долі, боротьбу з нею, а не про злагоду, не про довіру до неї та покірне віддання себе на її волю.

За шість років до катастрофічного переламу в особистому житті Франко надрукував напрочуд віщий вірш "Ти знов літаєш надо мною, галко..." ( ЛНВ. 1902. Т. 17. Кн. 2), датований "22/І 1902" й передрукований згодом у збірці "Semper tiro", і в цьому символіко-автобіографічному переспіві на мотив "Слова о полку Ігоревім", що засвідчено епіграфом "А галици свою рѣчь говорѧхуть", висловив моторошне передчуття свого душевно-розумового "падіння":

О, знаю, заклюєш мою ти душу!

Знесилений в змаганні тім безплоднім,

Твоєю жертвою я впасти мушу.

Моє ти фатум, невідступна зморо,

На мізок мій нещасний кандидатко.

Не кряч так зично, не лети так падко!

Не бійсь, ніде твоя побіда гладко!

Я не втечу! Впаду вже скоро, скоро! [т. 3, с. 152].

Мажорні та мінорні інтонації, подиву гідна сила і зрадлива слабкість, палка віра і в'їдливий сумнів, патетичні підбадьорювання і жалісні порікування, інтелектуальна мужність і безнадійні передчуття разюче переплітаються у Франковій ліриці 1878-1907 рр.

Символічна автобіографія

Своєрідна трансформація біблійного передтексту - поема "Смерть Каїна" (написана 1888 р., першодрук 1889 р.) - за авторським зізнанням у вірші "Неясна для вас ця легенда...", створеному 28 березня 1889 р., є символічною автобіографією (в сенсі уподібнення до Каїна, якого цькують):

Що ж, пані, ті вірші неясні -

То власная повість моя:

Колись за невласні провини

Цурались мене і кляли, -

Мов Каїн отой по пустини,

Блудив я по рідній земли [т. 2, с. 408].

У передмові до публікації "Похорону" в збірці "Поеми" (1899) Франко зазначив, що на "старій основі" поширеної у житіях святих та іспанських оповіданнях "про грішне життя Дон-Жуана" "легенди про великого грішника, що навертається на праведний шлях візією власного похорону", "спробував виткати нові взірці", а насамперед з огляду на те, що "наш час великих класових і національних антагонізмів має значно відмінне поняття про великого грішника, ніж час Філіппа ІІ і Торквемади", "в тім однім пункті <...> позволив собі трохи змодернізувати стару легенду, лишаючи її основу незмінену з усіма її алегоріями і символами" [т. 5, с. 54]. Модернізація стосувалася символічної автобіографії, актуальної на той час для поета в умовах його загострених конфліктів із польським та українським середовищами Галичини внаслідок його скандальних публікацій "Ein Dichter des Verrathes" і "Nieco o sobie samym": "<...> йшлося не тільки про публічне оскарження у валенродизмі від польської сторони, але й у звинуваченнях за відступництво і зраду від української"¹.

У вірші "Було се три дні перед моїм шлюбом..." ( ЛНВ. 1902. Т. 19. Кн. 8; збірка "Semper tiro") на основі біблійної Книги пророка Єремії (1:4-10) порушено проблему поета-пророка, покликаного проповідувати загальнолюдські вартощі, та рецепції його слова в народі. В оповіді Єремії йдеться про почуте ним "слово Господнє", яким його призначено "пророком для народів". Збентежений Єремія промовив, що не вміє "говорити", бо ще "дитина", на що Господь запевнив його: "<...> до всіх, до кого я пошлю тебе, ти підеш, і все, що накажу тобі, ти говоритимеш. Не страхайсь перед ними, бо я з тобою, щоб тебе врятувати, - слово Господнє". Доторкнувшись рукою Єреміїних уст, Бог сказав: "Ось я поклав мої слова тобі в уста. Оце настановляю тебе я нині над народами й над царствами <...>".

Твоїми говоритиму устами

До всіх народів і до всіх віків,

Твоїми я тернистими стежками

Вестиму своїх вибраних борців.

Тобою я навчу їх відрікаться

Життя і світу для високих дум,

Сучасних нужд, погорди не лякаться,

У світлу ціль зостріливши весь ум.

Ось уст твоїх я пальцем доторкнуся

І вложу в них своїх глаголів жар [т. 3, с. 150].

Отже, цей палкий, але непочутий речник Божих "глаголів" [т. 3, с. 150] має виконати місію предтечі, своєрідного взірця для наступних "вибраних борців". Так тодішній Франко, сподівання якого на широке й глибоке сприйняття серед галицьких українців, та й поляків, його проповіді загальнолюдських, соціальних та національних ідеалів не справджувалися і який, однак, був упевнений у доцільності своєї діяльности, бачить свою неоднозначну роль як письменника й мисленника в галицькому, й ширше - українському суспільстві. У вірші, по суті, порушено проблему особового месіанізму, хоча ліричний суб'єкт виступає ще тільки предтечею майбутніх пророків з месіанським покликанням.

Ця лінія автопсихографічної оригінальности тягнеться до поеми "Мойсей" (1905) і новели "Неначе сон" (написана не пізніше січня-лютого 1908 р.; ЛНВ. 1908. Т. 41. Кн. 3), яка є замаскованим (але з промовистими натяками) виявом символічної автопсихобіографії². Ранній вірш "Каменярі" вістує про призначену "згори" й водночас самохіть обрану долю автора як одного з безіменних борців, подвижників "поступу", як рядового члена тих, що "в одну громаду скуті / Святою думкою" [т. 1, с. 68], а поема подає пророчу візію долі нації та долі автора як національного провідника. Мойсей-Франко зізнається: "Обгорнула мене самота, / Як те море безкрає, / <...> / Увесь вік, чи в степах, чи з людьми, / Я ходив самотою" [т. 5, с. 241-242]. Так у новій поемі продовжується мотив самотности елітарного народного провідника ("аристократа" серед плебеїв, своїх і чужих [т. 5, с. 78, 79]), виявний раніше у поемі "Похорон". А у вірші "Моєму читачеві", датованому 17 вересня 1905 р., поет із гіркотою мовив про своє екзистенційне "сирітство духове", у якому "свій вік коротать" мусить [т. 3, с. 102].

Водночас у "Каменярах" і "Мойсеї" є внутрішні відосередження (кажучи постмодерним терміном)³ до провідного мотиву "каменярів" (у першому творі) і пророцтва-месіанства (у другому). Якщо в "Каменярах" це було відчуття гнітливого призначення лупати й розбити "скалу" - рівняти "правді путі", яке, втім, приймалося як добровільно взяте на себе завдання [т. 1, с. 67, 68], то в "Мойсеї" трагічний пророк-"маловір" [т. 5, с. 260] "усумни́вся в своє / Реформаторське діло" [т. 5, с. 244]. Із П'ятикнижжя Франко взяв сумніви Мойсея у Божій силі й кару Бога Мойсеєві: за те, що не повірив Господеві, наче зможе лише словами вивести воду зі скелі, а тому для певности ще "вдарив жезлом об скелю двічі", він не введе "громаду" в обіцяну землю (Числа 20:1-13). За Старим Завітом, Бог дав змогу Мойсеєві лише побачити обітовану землю (Ханаан), але не вступити до неї, бо він, як і його брат Арон, спротивився Божому велінню у пустелі під час бунту громади, замість прославити Бога "перед їхніми очима при водах" (Числа 27:12-14). Господь звинувачує Мойсея та Арона: "ви були мені невірні серед синів Ізраїля над водами Меріва-Кадешу, у Сін-пустині, тим що не явили своєї святости серед синів Ізраїля. Ось чому ти її тільки побачиш перед собою, туди ж не ввійдеш, у ту землю, що її я дав синам Ізраїля" (Второзаконня 33:51-52). З цього приводу Мойсей дорікав громаді: "Та й на мене через вас розгнівався Господь і сказав: І ти туди не ввійдеш!" (Второзаконня 1:37).

Ця Божа кара Мойсеєві знайшла вияв у поемі:

А що ти усумнивсь на момент

Щодо волі моєї,

То, побачивши сю вітчину,

Сам не вступиш до неї [т. 5, с. 262].

Сумнів Мойсея у Пятикнижжі епізодичний, ситуативний, хвилевий, частковий, а у Франковій поемі - кардинальний: пророк засумнівався у доцільності й успішності своєї місії привести народ до землі, придатної для життя. Таким чином, поет виходить на проблему віри й сумнівів у виборенні національної державности. Це чергова модифікація наскрізного у Франковій творчості екзистенціалу сумнівів, раніше вже явленого в роздумах героїв повісти "На дні" (1880) [ т. 15, с. 158] і поеми "Похорон" [т. 5, с. 88], тільки там вона стосувалася радикально-соціалістичної мети, а тут - радикально-національної (державницької). Під впливом демонських слів Азазеля, які сіють зневіру в його нетвердій душі, Мойсей у розпуці засумнівався в обіцянці Єгови вивести ізраїльський народ "з неволі": "Одурив нас Єгова!" [т. 5, с. 258]. Франко вніс у тему Мойсея спокушання "голосом" "темного демона пустині" [т. 5, с. 243], "темного демона одчаю" [т. 5, с. 253] Азазеля, чого у старозавітній версії немає. У Книзі Левіт (16:7-10, 26) є лише неясна згадка про Азазела: за Божим велінням, Арон, Мойсеїв брат, мав привести двох козлів на відпущення гріхів "громади синів Ізраїля" (16:5) - одного для Господа, а другого "для Азазела" і "пустити його Азазелові в пустиню" (16:8, 10). Це "темне місце" біблісти тлумачать по-різному; саме ім'я Азазел трактують то як власну назву, розуміючи під ним уособлення зла, противника Бога, то як загальну (зникнення гріхів, козел відпущення). Франко дотримувався анімізаційного погляду, про що зазначив у "Передмові" до поеми: "Із наведеного тексту старозавітної книги видно виразно, що Азазель являється демоном, противником Єгови, правдоподібно - персоніфікацією пустині та її страховищ" [т. 5, с. 207].

Найхарактернішою ознакою Франкової творчости, як аргументовано доводить Тамара Гундорова, є "двійник - персоніфікований образ внутрішнього "я", матеріалізований образ сумнівів"⁵, який уперше з'являється у віршованій фантазії "Поєдинок" ("Клубами вився дим. Ревли гармати...") в образі Ми́рона, роздвоєного на "живого, правдивого, дійсного" і "привида", "мару свавільну" [т. 1, с. 81] (збірка "З вершин і низин", 1893; датовано: "6-9 янв[аря] 1883" [т. 1, с. 82]), а публічно (у пресі) - у написаній дещо пізніше того-таки року прозовій "зимовій казці" "Поєдинок" (Зоря. 1883. № 22; під прикметним псевдонімом: Мирон***; датовано: "дня 19 падолиста 1883" [ т. 16, с. 487]). Відтак колізія двійництва розгортається у романі польською мовою "Lelum i Polelum" (1887), поемі "Похорон" (1899), оповіданні "Хома з серцем і Хома без серця" (1904), у притчовій формі - в оповіданні " Rębacz" (1886, український автопереклад: "Рубач", 1900), поемі "Мойсей" (1905). "Загалом, - за спостереженням дослідниці, - двійництво - наскрізна колізія всієї творчості Франка. Варіантами "двійника" стають близнюки, привиди, демони"⁶. Тамара Гундорова переконливо висновує, що "паралельно з "суспільним чоловіком" у Франка завжди проявляється і його образ як "приватного чоловіка", що спричиняє явище дуалізму - найоригінальнішу й найсуттєвішу ознаку його свідомості і його художньої творчості"⁷.

При цьому дослідниця спирається на проникливі спостереження найглибших попередніх аналітиків Франкового феномена - Миколи Євшана та Миколи Зерова. Євшан звернув увагу на його "боротьбу з самим собою", "дисгармонію поміж чоловіком суспільним а приватними <...> почуваннями"⁸ і загалом

Микола Зеров уперше влучно завважив, що з часом

Дальше дослідження символічної автобіографії Франка в аспекті його "дуальности" засвідчила прониклива розвідка Григорія Грабовича, який розвинув спостереження Зерова¹¹.

Якщо у Пушкіна, Міцкевича та Шевченка внутрішня суперечність між громадянською поставою та приватним індивідом з його особистими інтересами проходила у свідомості, то у Франка це було гостре зіткнення раціональної свідомости, яка силою розуму й почуття зобов'язувала особистість до певної моделі поведінки, намагаючись при цьому приборкати стихійні вияви позасвідомого (у "[Промові на 25-літньому ювілеї]" 1898 р. Франко назвав це "почуттям обов'язку" і "потребою ненастанної праці" [т. 31, с. 309]), - і власне позасвідомости, яка свавільно домагалася задоволення своїх потреб і бажань. Ключ до розуміння Франкової творчости й обрання адекватного підходу в її дослідженні дає таке проникливе спостереження Тамари Гундорової:

Шевченко, додам, теж був занурений в ірраціональні глибини, але в нього не доходило до такого контрасту й конфлікту між раціональним та ірраціональним, як у Франка. Та й у жодного іншого українського письменника не помічаємо подібного контрасту. Не можу назвати й когось такого з іншомовних митців слова. Натомість у Франка дуалізм громадянського та приватного сягнув найвищого протистояння, вивершивши початки цього дуалізму в добре знаних йому поетів-романтиків, із якими він провадив довголітній творчий діалог. Конструкція й деконструкція постійно сусідять у Франка, перше викликає-спричинює друге, а те, своєю чергою, спонукує до нового конструювання образу громадянського поета, надто ж під впливом суспільних поштовхів, як це трапилося зі Щуратовим називанням Франкового "Зів'ялого листя" декадентською збіркою¹⁵ (у відповідь з'явився громадянський маніфест "Декадент"), або з Романчуковим нападом на автора гірких зізнань "Nieco o sobie samym" "за нелюбов до русинів і Руси"¹⁶ (Франко відповів не лише гнівним віршованим посланням "Сідоглавому", а й анонімною статтею ""Banita" Franko"¹⁷ та афоризмами¹⁸), чи коли після дуалістичного "Мойсея", скинувши нав'язливі сумніви у художній текст, Франко, хоча й усвідомлював, що "нам, знесиленим журбою, / Роздертим сумнівами, битим стидом, - / Не нам <...> провадити до бою" народ, склав "хоч тугою повитий, / Та повний віри" [т. 5, с. 214] патріотичний пролог до поеми.

² Зубак Л. Новела Івана Франка "Неначе сон": спроба психобіографічного прочитання // Наукові записки [Кіровоградського держ. пед. ун-ту ім. В. Винниченка]. Серія : Філол. науки. 2009. Вип. 85. С. 183-193.

³ В українській мові вживаються різні відповідники англійського терміна decentering: децентрація, децентрування, відцентровість, відосередження.

⁴ Див.: Тихолоз Б. Психодрама Івана Франка в дзеркалі рефлексійної поезії : (студії). Львів : ЛНУ ім. І. Франка, 2005. 179 с.

⁵ Гундорова Т. Невідомий Іван Франко : Грані Ізмарагду. Київ : Либідь, 2006. С. 58.

⁷ Там само. С. 11.

⁹ Гундорова Т. Невідомий Іван Франко. С. 11.

¹⁰ Зеров М. Франко-поет // Зеров М. Українське письменство. Київ : Основи, 2003. С. 505. Першодрук 1925 р. Також див.: Гундорова Т. Невідомий Іван Франко. С. 12, 58.

¹¹ Грабович Г. Вождівство і роздвоєння: "валенродизм" Франка. С. 95-139. Першодрук 1997 р.

¹² Нахлік Є. Доля - Los - Судьба: Шевченко і польські та російські романтики. Львів, 2003. С. 482-546.

¹³ Див.: Грабович Г. Самовизначення й децентрування: "Хіба самому написать..." і проблема писання // Грабович Г. Шевченко, якого не знаємо : (З проблематики символічної автобіографії та сучасної рецепції поета). Київ : Критика, 2000. С. 68-104; Нахлік Є. Екзистенційний вимір людини в літературній творчості Шевченка // Нахлік Є. "І мертвим, і живим, і ненарожденним", і самому собі : Шевченкове ословлення минулого, сучасного й майбутнього та власної екзистенції. Львів, 2014. С. 292-305; Нахлік Є. Невільничі западання і злети: рефлексія-автопослання "Хіба самому написать" // Там само. С. 358-366.

¹⁴ Гундорова Т. Невідомий Іван Франко. С. 12.

¹⁶ [Романчук Ю.] Смутна поява // Дѣло. 1897. № 97. 1/13.V. С. 1 (без підп.).

¹⁷ [Franko I.] "Banita" Franko // Monitor. 1897. N 21. 23.V. S. 1-2 (без підп.) [див. переклад ""Вигнанець" Франко": т. 54, с. 45-48].

¹⁸ Франко Ів. Декілька афоризмів у альбом "Д−лу", прочитавши єго статю "Смутна поява" в ч. 97 / Ів. Франко // Житє і Слово. 1897. Т. 6. Кн. 3. С. 263-264 [також див.: т. 2, с. 482-483].

# data[].attributes.attachment_link.title
Унікальність Франка

# data[].attributes.attachment_link.description
Становлення і розвиток Івана Франка як особистости, письменника і мисленника визначали дві тенденції, які суперечливо взаємодіяли між собою - доповнювали одна одну і протидіяли одна одній: * спрагле освоєння духових набутків світової цивілізації у різноманітних галузях і застосування наукових знань, філософських поглядів та ідеологічних доктрин, а особливо художніх ідей та поетики у своїх творах і працях; * прагнення до самостійности мислення і вираження у творах власного психотипу та письменницької особистости.

# data[].attributes.headline
СІЛЬСЬКІ ФЕРІЇ РОДИНИ ІВАНА ФРАНКА

# data[].attributes.subject
СІЛЬСЬКІ ФЕРІЇ РОДИНИ ІВАНА ФРАНКА

# data[].attributes.headline
Пісні на вірші Івана Франка у сучасному виконанні: ТОП 30 інтерпретацій поезії Каменяра 

# data[].attributes.subject
Пісні на вірші Івана Франка у сучасному виконанні: ТОП 30 інтерпретацій поезії Каменяра 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зробили для вас добірку пісень відомих українських музикантів, слова належать авторству Івану Франку. Поезії українського поета стали словами до цих чудових пісень, які виконали популярні українські виконавці.
Насолоджуймося разом піснями українських виконавців та музичних гуртів на поезії Івана Франка. Деяким музикантам окремі вірші Каменяра настільки припали до душі, що тепер це відомі та популярні пісні!

І ще: Пісні українських зірок на вірші відомих письменників: добірка крутої музики і поезії

Плач Єремії - Як на вулиці зустрінеш (на слова Івана Франка)

Роялькіт - Ой жалю, мій жалю (на слова Івана Франка)

Владіслав Левицький та Марина Одольська - Забрала (на слова Івана Франка)

Патриція - Як почуєш вночі / Пташка (на слова Івана Франка)

Рутенія - Гімн Волі (на слова Івана Франка)

Товаришам з тюрми

КОРАЛЛІ - Фантастичні Думи (на слова Івана Франка)

Якби знав я чари, що спиняють хмари,
Що два серця можуть ізвести до пари,
Що ламають пута, де душа закута,
Що в поживу ними зміниться отрута!
То тебе би, мила, обдала їх сила,
Всі би в твоїм серці іскри погасила,
Всі думки й бажання за одним ударом.
Лиш одна любов би вибухла пожаром,
Обняла б достоту всю твою істоту,
Мислі б всі пожерла, всю твою турботу, -
Тільки мій там образ і ясніє й гріє...
Фантастичні думи! Фантастичні мрії!

Якби був я лицар і мав панцир добрий,
І над всіх був сильний і над всіх хоробрий,
Я би з перемоги вороги під ноги,
Що мені до тебе не дають дороги!
Я б добувсь до тебе через мури й стіни,
Я побив би смоки, розметав руїни,
Я б здобув всі скарби, що їх криє море,
І до ніг би твоїх положив, о зоре!
Де б тебе не скрито, я б зламав верії.
Фантастичні думи! Фантастичні мрії!

Якби я не дурень, що лиш в думах кисне,
Що співа і плаче, як біль серце тисне,
Що будуще бачить людське і народне,
А в сучаснім блудить, як дитя голодне,
Що із неба ловить зорі золотії,
Але до дівчини приступить не вміє, -
Ідеали бачить геть десь за горами,
А живеє щастя з рук пустив без тями
І тепер, запізно, плаче і дуріє -
Фантастичні думи! Фантастичні мрії!

ROCK-H - Як почуєш вночі (на слова Івана Франка)

Роман Руссу - Ой ти, дівчино, з горіха зерня (на слова Івана Франка)

Ой ти, дівчино, з горіха зерня,
Чом твоє серденько - колюче терня?

Чом твої устонька - тиха молитва,
А твоє слово остре, як бритва?

Чом твої очі сяють тим чаром,
Що то запалює серце пожаром?

Ох, тії очі темніші ночі,
Хто в них задивиться, й сонця не хоче!

І чом твій усміх - для мене скрута,
Серце бентежить, як буря люта?

Ой ти, дівчино, ясная зоре!
Ти мої радощі, ти моє горе!

Тебе кидаючи, любити мушу,
Тебе кохаючи, загублю душу.

Юрій Йосифович - Бувають хвилі (на слова Івана Франка)

Тарас Чубай - Сипле сніг (на слова Івана Франка)

Хтось із Заходу - Раз зійшлися ми случайно (на слова Івана Франка)

КОМУ ВНИЗ - Орач (на слова Івана Франка)

Гріє сонечко!
Усміхається небо яснеє,
Дзвонить пісеньку жайвороночок,
Затонувши десь в бездні-глубіні
Кришталевого океану...
Встань,
Встань, орачу! Вже прогули вітри.
Проскрипів мороз, вже пройшла зима!
Любо дихає воздух леготом;
Мов у дівчини, що з сну будиться,
В груді радісно б'єсь здоровая
Молодая кров,
Так і грудь землі диха-двигаєсь
Силов дивною, оживущою.
Встань, орачу, встань!
Сій в щасливий час золоте зерно!
З трепетом любві мати щирая
Обійме його,
Кров'ю теплою накормить його,
Обережливо виростить його.
Гей, брати! В кого серце чистеє,
Руки сильнії, думка чесная, -
Прокидайтеся!
Встаньте, слухайте всемогущого
Поклику весни!
Сійте в головах думи вольнії,
В серцях жадобу братолюбія,
В грудях сміливість до великого
Бою за добро, щастя й волю всіх!
Сійте! На пухку, на живу ріллю
Впадуть сімена думки вашої!

Христина Соловій - Стежечка (на слова Івана Франка)

Тая стежечка ізвивається,
А у мене серденько розриваєтьтся.

Отсе тая стежечка...

А у мене серденько...

Один в каное - Човен (на слова Івана Франка)

Воплі Відоплясова - Твої очі, як те море (на слова Івана Франка)

Кашляючий Ед - На суді (на слова Івана Франка)

Віталій Козловський - Знаєш (на слова Івана Франка)

Чого являєшся мені
У сні?
Чого звертаєш ти до мене
Чудові очі ті ясні,
Сумні,
Немов криниці дно студене?
Чому уста твої німі?
Який докір, яке страждання,
Яке несповнене бажання
На них, мов зарево червоне,
Займається і знову тоне
У тьмі?

Чого являєшся мені
У сні?
В житті ти мною згордувала,
Моє ти серце надірвала,
Із нього визвала одні
Оті ридання голосні -
Пісні.
В житті мене ти й знать не знаєш,
Ідеш по вулиці - минаєш,
Вклонюся - навіть не зирнеш
І головою не кивнеш,
Хоч знаєш, знаєш, добре знаєш,
Як я люблю тебе без тями,
Як мучусь довгими ночами
І як літа вже за літами
Свій біль, свій жаль, свої пісні
У серці здавлюю на дні.

О ні!
Являйся, зіронько, мені!
Хоч в сні!
В житті мені весь вік тужити -
Не жити.
Так най те серце, що в турботі,
Неначе перла у болоті,
Марніє, в'яне, засиха, -
Хоч в сні на вид твій оживає,
Хоч в жалощах живіше грає,
По-людськи вільно віддиха,
І того дива золотого
Зазнає, щастя молодого,
Бажаного, страшного того
Гріха!

Sofi Fraser - Червона калина (на слова Івана Франка)

Pta Khi - Гримить (на слова Івана Франка)

Гримить! Благодатна пора наступає,
Природу розкішная дрож пронимає,
Жде спрагла земля плодотворної зливи,
І вітер над нею гуляє бурхливий,
І з заходу темная хмара летить -
Гримить!

Гримить! Тайна дрож пронимає народи, -
Мабуть, благодатная хвиля надходить...
Мільйони чекають щасливої зміни,
Ті хмари - плідної будущини тіни,
Що людськість, мов красна весна, обновить...
Гримить!

Театр пісні "Джерела" - Місяцю-князю (на слова Івана Франка)

Місяцю-князю,
Ти, чарівниченьку!
Смуток на твойому
Ясному личеньку.
Із небозвідної
Стежки погідної
Важко глядіть тобі
В море бездонне,
В людськості бідної
Горе безсонне.
Слухайте ще понад 10 музичних творів на слова Івана Франка:

Курбаси - "Скрипливії ворітечка"

Курбаси - "Ой червоно сонце сходит"

Курбаси - "Ой по горі горі три пташки ходили"

Курбаси - "Ой летіла зозулечка через море в гай"

Курбаси - "Ой до Львова доріженька"

Курбаси - "Місяцю князю!"

Курбаси - "Ішов відважний гайовий"

І ще: Вірші Івана Франка, настанови у яких має пам'ятати кожен

Читай максимум цікавих новин у Viber

# data[].attributes.attachment_link.title
Пісні на вірші Івана Франка у сучасному виконанні: ТОП 30 інтерпретацій поезії Каменяра - Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.description
Зробили для вас добірку пісень відомих українських музикантів, слова належать авторству Івану Франку. Поезії українського поета стали словами до цих чудових пісень, які виконали популярні українські виконавці. Насолоджуймося разом піснями українських виконавців та музичних гуртів на поезії Івана Франка. Деяким музикантам окремі вірші Каменяра настільки припали до душі, що тепер це відомі та популярні пісні!

# data[].attributes.headline
Великі Українці - Іван Франко (2008)

# data[].attributes.subject
Великі Українці - Іван Франко (2008)

# data[].attributes.attachment_link.title
Великі Українці - Іван Франко (2008)

# data[].attributes.headline
ІВАН ФРАНКО (1956)

# data[].attributes.subject
ІВАН ФРАНКО (1956)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Спадщина Предків

# data[].attributes.headline
Украдене щастя (фільм, 1984)

# data[].attributes.subject
Украдене щастя (фільм, 1984)

# data[].attributes.attachment_link.title
Украдене щастя (фільм, 1984) частина 1

# data[].attributes.headline
Фарбований Лис - мультфільм

# data[].attributes.subject
Фарбований Лис - мультфільм