# data[].attributes.body
Muinasaja lõpuks oli Eesti ühiskond juba kihistunud. Olid välja kujunenud erinevad kihid. Suurem osa maad oli ühiskonna eliidi käes. Linnused kuulusid rikastele ja mõjuvõimsatele isikutele.

# data[].attributes.body
Muinasaja lõpuks peetakse muistset vabadusvõitlust.

# data[].attributes.body
Muinasaegses Eestis oli sõjapidamine aegade vältel suhteliselt samasugune. Kuna puudus ühinenud riik ja püsiv sõjavägi, siis võitlused käisidki üleskutsutud talupoegade vahel. Puudus üldine strateegia ja taktikaline mõtlemine ning professionaalne organisatsioon. See on 1 suur põhjus miks jäädigi Muistses Vabadusvõitluses kaotajaks. Loomulikult ei olnud meie vastu aind saksid vaid ka lätlased ja allutatud liivlased.

Eesti rahvas võitles kõigi oma naabritega koguaeg. Vahepeal oli küll rahuaeg aga see oli lühike. Kuna eestlased polnud ühtne riik vaid pigem olid inimesed ühtsed maakondade tasandil, siis rüüstati ka teisi eesti maakondi.
Otsest suurt sõjapidamist kus suured väed üksteisega kokku põrkuvad oli väga vähe enne muitsest vabadusvõitlust. Enamjaolt piirduti üksteise rüüstamisega

# data[].attributes.body
Vanemasse kiviaega kuuluvat asustust pole Eestis tuvastatud, sest keskmise kiviaja eel valitses Eestis jääaeg, mis võimalikud varasema asustuse jäljed kustutas.

Eesti ajaloo alguseks loetakse üldiselt Pulli asula umbkaudset eksisteerimisaega umbes 9000 eKr.
Sellega algas Eestis Kunda kultuuri aeg.

# data[].attributes.body
Põlluharimise kõrval tegeldi loomapidamisega. Kasvatati veiseid, lambaid, kitsi, sigu, hobuseid ja kanu. Rohkem peeti koduloomi, eriti veiseid ja sigu. Küttimine ja kalapüük ei olnud nii tähtsad. Metsloomade luid on linnuste ja asulate kaevamisel leitud vaid mõni protsent. Eesti mererannikul polnud elanikkonda, kes oleks pidevalt kalastusega tegelenud. Mett tarvitati kui ainsat magusainet, vaha järele oli suur nõudmine Lääne-Euroopa turul.

# data[].attributes.body
Eestis elanike peamised tegevusalad olid maaharimine ja loomapidamine. Esialgu viljeleti rohkem otra ja alates 11. sajandist levis talirukis. Nisu ja kaera osatähtsus oli väiksem; kasvatati ka hernest ja põlduba. LEvinud oli kolmeväljasüsteem ehk ühele põllule külvati talivili, teisele suvivili ja kolmas jäeti kesaks, just nii saadi suuremat saaki ja elu oli turvalisem, sest kui ühel põllul saak ikaldus saadi teiselt. Esiaja lõpul hakati künniloomana härgade kõrval kasutama ka hobuseid, mistõttu töö oli tõhusam. Põllumaa suurust arvestati adramaades. Nii nimetati sellise suurusega põllumaad, mida suudeti harida ühe adraga.

# data[].attributes.body
Eesti esiajaloo kohta on teada vaid üksikuid ja sageli ebakindlaid kirjalikke andmeid. Eesti ala maininud näiteks Rooma riigi ajalookirjutajad Tactius ja Jordanes. Mõnevõrra üksikasjalikumaid, kuid detailides mitteusaldusväärseid andmeid leidub Põhjamaade saagadest ja teistest Skandinaavia allikatest, näiteks Heimskringlast ja Gesta Danorumist. Veelgi detailsemaid andmeis (peamiselt sõjaretkede kohta) on Eesti ala kohta mitmetes Vana-Vene kroonikates, sealhulgas Nestori kroonikas ja Henriku Liivimaa kroonikas. Peamiseks teabematerjaliks Eesti esiajaloo kohta on arheoloogilised allikad.

# data[].attributes.body
13. sajandi alguses oli Eesti alal umbes 45 kihelkonda, rahvaarv oli umbes 150 000 – 180 000.  Eesti alal oli kujunenud kaheksa suuremat maakonda, mille ladinakeelsed nimekujud olid: Revalia (Revala), Harria (Harju), Rotalia või Maritima (Ridala ja hilisem Läänemaa), Osilia (Saaremaa), Saccala(Sakala), Jervia (Järva), Vironia (Viru), Ugaunia (Ugandi). Lisaks kaheksale suuremale maakonnale olid Eesti keskosas veel neli-viis väikemaakonda, mis peale esimese koosnesid arvatavasti vaid ühest kihelkonnast: Vaiga või Waigele, Moge või Mocha (Mõhu), Nurmegunde (Nurmekund), Alempois ja Soontagana.  Muinaseestlased elasid esialgu majanduslikult sõltumatute patriarhaalsete sugukondadena, kus puudus märkimisväärne majanduslik ja sotsiaalne kihistumine. Kuni 1990.aastateni leiti üldiselt, et selline võrdõiguslik ühiskond kestis Eestis kuni 13.sajandi muistse vabadusvõitluseni, kuid viimased ajaloolaste ja arheoloogide tööd viitavad pigem sellele, et aastaks 1200 oli Eesti ühiskond juba küllaltki kihistunud ning nii poliitiline võim, maa kui ka tootmisvahendid koondunud väikese hulga ülikute kätte. Tõenäoliselt kutsuti kohalikke ülikuid ka paiguti germaani hõimujuhtide eeskujul kuningateks. On oletatud, et eesti ülikud lasid muinasaja lõpul ise püstitada mõningaid kirikuid, et sellega ennetada nende vastast ristisõda ja sulandada peamiselt kristlikku Euroopasse. Sellele viitab ka see, et paljud vanimad kirikud on püstitatud muistsetele pühapaikadele, ja nende ehituses on ärakasutatud oletatavasti kohalike ülikute haudadel olnud trapetsilaadsed hauakivid

# data[].attributes.headline
Muinas-Eesti maakonnad 12. sajandi alguses

# data[].attributes.subject
Muinas-Eesti maakonnad 12. sajandi alguses