# data[].attributes.attachment_link.title
Пані з горностаєм - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Пані з горностаєм" ( італ. Dama con l'ermellino ) - жіночий портрет пензля Леонардо да Вінчі, написаний близько 1489-1490 років. На думку багатьох дослідників, зображує Чечилію Галлерані і написаний в період, коли вона була коханкою міланського герцога Людовіко Сфорца, а Леонардо був у герцога на службі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дівчина з перловою сережкою (картина) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Картина підписана "IVMeer", але не датована. Згідно з даними музею Мауріцхейс, де картина зберігається в цей час, вона була написана близько 1665. Про неї відомо дуже мало. Невідомо, чи писав Вермеєр її на замовлення, хто в такому випадку був замовником і ім'я зображеної дівчини. За однією з версій художник зобразив власну доньку Марію.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сікстинська Мадонна - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Сікстинська Мадо́нна" - картина Рафаеля. Знаходиться в Галереї старих майстрів у Дрездені, придбана у 1754 році з П'яченци Августом III Фрідріхом за близько 20 000 цехінів (70 кг золота). Розмір: 265×196 см. Є одним з найвідоміших творів італійського Ренесансу. Виконана ця картина близько 1512- 1514 років на замовлення церкви святого Сікста у П'яченці, звідси і її назва.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Постійність пам’яті — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Очікує на перевірку

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
нід. De sterrennacht

Творець:

Вінсент ван Гог

Час створення:

1889

Розміри:

73,7 × 92,1 см

Висота:

73,7±0,1 см, 29 дюйм

Ширина:

92,1±0,1 см, 36,25 дюйм

Матеріал:

олійна фарба полотно [1] [1] і

Техніка:

Олія на полотні

Жанр:

пейзаж [3]

Зберігається:

США, Нью-Йорк

Музей:

Музей сучасного мистецтва

"Зоряна ніч"
у Вікісховищі

"Зо́ряна ніч" - картина голландського художника Вінсента ван Гога, написана в червні 1889 року.

Ця широко відома картина демонструє неповторну індивідуальну манеру письма ван Гога, його особливе бачення навколишнього світу. Небо, зорі і місячний серп рухаються в єдиному екстатичному хвилеподібному ритмі.

Vincent van Gogh: March 30th-July 29th 1990. - Milan: Mondadori, 1990. - ISBN 88-242-0023-0

# data[].attributes.attachment_link.title
Зоряна ніч - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
нід. De sterrennacht Творець: Вінсент ван Гог Час створення: 1889 Розміри: 73,7 × 92,1 см Висота: 73,7±0,1 см, 29 дюйм Ширина: 92,1±0,1 см, 36,25 дюйм Матеріал: олійна фарба полотно [1] [1] і Техніка: Олія на полотні Жанр: пейзаж [3] Зберігається: США, Нью-Йорк Музей: Музей сучасного мистецтва "Зоряна ніч" у Вікісховищі "Зо́ряна ніч" - картина голландського художника Вінсента ван Гога, написана в червні 1889 року.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тайна вечеря (картина да Вінчі) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Тайна вечеря" або рідше: "Таємна вечеря" - відома фреска Леонардо да Вінчі, стінопис якої створено в період 1495- 1497 років у монастирі домініканців Санта Марія делле Ґраціє в Мілані. Шедевр, який в історії живопису відкриває епоху Відродження, зображує Ісуса Христа з апостолами та скорботне з ними застілля у вечір перед самим розп'яттям.

# data[].attributes.attachment_link.title
Створення Адама (фреска) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Створення Адама" ( італ. La creazione di Adamo ) - фреска Мікеланджело Буонарроті на стелі Сикстинської капели ( Ватикан), створена ним близько 1511 - 1512 років. Це - одна із центральних композицій, яка ілюструє створення людини Богом. Ця робота є одним із найбільш відомих творів мистецтва, на її сюжет часто посилаються та пародіюють.

# data[].attributes.attachment_link.title
Крик (картина Мунка) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Крик" ставав мішенню декількох професійних і добре підготовлених викрадень. Так, у 1994 році версію з Національної галереї було викрадено. За декілька місяців твір мистецтва було повернуто. А у 2004 році Крик і Мадонну пензля Мунка викрали з Музею Мунка. Обидві картини були повернуті в 2006 році.

# data[].attributes.attachment_link.title
Народження Венери (картина Боттічеллі) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Народження Венери в давнину було пов'язано з культом, символи якого присутні на картині Боттічеллі. Так пурпурна мантія в руках у Грації мала не тільки декоративну, а й ритуальну функцію. Такі мантії зображувалися на грецьких урнах і символізували кордон між двома світами - в них загортали як новонароджених, так і померлих.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Мона Ліза — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Існують також інші в

# data[].attributes.body
Існують також інші види мистецтва: хореографія, театр, фотомистецтво, цирк, естрадне мистецтво, декоративно-прикладне мистецтво та ін.

# data[].attributes.body
Скульптура - вид образотворчого мистецтва, специфіка якого - в об'ємному втіленні художньої форми в просторі. Скульптура являє переважно форми людей, рідше - тварин і ще рідше - пейзаж або натюрморт. Розрізняються два основні різновиди скульптури: кругла скульптура розрахована на огляд її з багатьох кутів зору; рельєфна скульптура являє собою зображення на площині, яка сприймається як фон.

# data[].attributes.body
Архітектура - вид мистецтва, завданням якого є створення споруд, що відповідають утилітарним і духовним потребам людей, включаючи, природно, і їх естетичні потреби. Як область мистецтва архітектура з'являється ще в культурах Месопотамії і Єгипту. Романіка, Готика, Відродження, класицизм - це насамперед характеристики архітектури певних періодів минулих епох. З кінця XIX ст.

# data[].attributes.body
Живопис - вид образотворчого мистецтва, своєрідність якого полягає у створенні художніх образів за допомогою фарб, нанесених на яку-небудь тверду поверхню. Існують різні жанри живопису: пейзаж, портрет, натюрморт, історичний живопис, побутової жанр та ін. Відрізняються також види живопису: станковий живопис, або картина, іконопис, панорама і діарама, монументально-декоративний живопис, декораційна та ін.

# data[].attributes.body
Музика - вид мистецтва, в якому художні образи формуються за допомогою звуків. Для музики характерно особливо активний і безпосередній вплив па внутрішній світ людини. Вона здатна виражати найтонші відтінки людських почуттів і впливати на глибинну психологію людини.

# data[].attributes.body
Художня література - вид мистецтва, в якому матеріальним носієм образності є звичайна, або повсякденна, мова. Як і інші види мистецтва, література відтворю або зображує, предмети і ситуації.

# data[].attributes.headline
У чому сутність 

# data[].attributes.body
У чому сутність мистецтва? І чим воно відрізняється від не-мистецтва? Яку цінність воно в собі несе? Як відбувалося становлення художнього образу? Ці питання стали темою бесіди мистецтвознавця Ольги Балашової з учасниками програми Presidents’ MBA kmbs під час гуманітарного дня.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У чому сутність мистецтва? І чим воно відрізняється від не-мистецтва? Яку цінність воно в собі несе? Як відбувалося становлення художнього образу? Ці питання стали темою бесіди мистецтвознавця Ольги Балашової з учасниками програми Presidents' MBA kmbs під час гуманітарного дня. Мистецтво і практика
На рівні побутової свідомості здається, що мистецтво - це досить поверхнева річ, такі собі "рюшики" або "бантики" - надбудова над дійсно важливими й потрібними речами, якими є, наприклад, будівництво або архітектура. Для мене ж мистецтво - це інструкція до життя або інструкція до світу. Розуміючи мистецтво, ти починаєш розуміти світ, простір, в якому перебуваєш, розуміти закони, за якими існують люди та суспільство. І це дійсно дуже практична річ.

Є й науково обґрунтоване застосування мистецтву. Як відомо, наш мозок є асиметричним. Так, коли людина говорить, активізуються нейрони в її лівій півкулі, а коли справа торкається візуалізації, активізується права. Отже, з наукової точки зору, ті, кого ми вважаємо геніями, - це люди, в котрих взаємодія правої і лівої півкуль головного мозку здійснюється на цілком іншому рівні, ніж у більшості з нас. У них рівною мірою розвинуті обидві частини.
Мистецтво і не-мистецтво
Звичне для нас поняття мистецтва ствердилось тільки в останні 100-150 років. Раніше ж так називали і ремесло, і якусь сакральну практику. Тобто було велике різноманіття того, що можна позначити маркером "мистецтво". Але, в сутності, є два абсолютно незмінних правила, які визначають - що є мистецтвом. Аби мистецтво існувало, потрібні той, хто створює, і той, хто сприймає.

Зараз мистецтво дуже сильно індивідуалізовано. Воно існує в форматі самовираження людини. А до ХІХ століття індивідуальність взагалі не була цінністю. Якби античний художник створив щось індивідуальне - те, що б було відображенням "я так думаю, відчуваю, розумію", його б висміяли й виставили за межі міста. Більшу частину часу мистецтво існувало в дуже жорстких рамках, коли у всіх була однакова система кодування і декодування.

У квантовій фізиці результат експерименту залежить від спостерігача. Те ж саме стосується і сучасного мистецтва
Засіб для створення нової парадигми
Мистецтво народжує певне нове знання, цілком інше, ніж наукове - знання, що знаходиться в емоційній сфері. Для мене художник - це людина як така. Бо в нього немає якихось інших завдань, окрім як бути людиною та реалізуватись у цій сфері.
У кожного з нас є певні визначення, через які нас легше "прочитати" (як-то викладач, бізнесмен тощо). Натомість митець - це просто людина, надзвичайно чутлива до середовища, в якому знаходиться. Художники здатні народжувати нове знання. Вони відчувають та сприймають оточуючий простір на цілком іншому рівні, вловлюючи його найменшу деформацію. Вони об'єктивізують для нас речі, котрі ми можемо відчувати або інтуїтивно сприймати.

Сучасний польський художник Збіґнєв Лібера - представник критичного мистецтва. Він піднімає дуже болючі для суспільства питання, такі як перегляд пам'яті. Серед його творів - "Lego. Концентраційний табір", в якому він поєднав непоєднуване: іграшку і сакралізоване сприйняття історії, те, що неможливо уявити у вигляді гри, від чого люди воліють або відвертатися, або говорити в дуже патетичному тоні. Ця робота викликала величезну кількість суперечок. Вона мовби "прокачувала", провокувала суспільство, намагаючись виявити - наскільки взагалі можливо обговорювати такі теми. Це був дуже потужний образ. Такі речі створюють нове відчуття, нове знання, нове розуміння - і зрештою ми отримуємо певну нову парадигму.
Також Вам можуть бути цікавими такі матеріали: Альфрід Ленгле: у пошуках внутрішньої згоди Герберт Маркузе: одновимірне суспільство Малевич. Український вимір
Серед митців, які змогли увібрати в себе якесь нове почуття й розуміння, втілити його в образі та допомогти своїм сучасникам побачити те, що бачили вони, можна назвати Джотто (біля 1267-1337). Це один із найважливіших художників в історії візуального мистецтва. Його образи, герої - добре впізнавані персонажі з християнської історії - вперше перестали бути символами, а стали живими людьми. Наприклад, художник показує німб - річ абсолютно нематеріальну, невидиму, невідчутну - як фізичний об'єкт (в нього є певний ракурс, товщина). Тобто тоді (на початку XIV століття) в просторі вже було щось, що спонукало Джотто робити свої образи матеріально-переконливими.

Альбрехт Дюрер (1471-1528) - це художник з цілком іншого середовища, представник північного Відродження. Він також зробив революцію в живописі, бо до нього не існувало такого жанру, як автопортрет. І це в умовах, коли в Німеччині, на його батьківщині, художник взагалі не вважався кимось значущим. Дюрер протестує проти цього - зображає себе як вельможу, котрий милується собою, і таким чином стверджує цінність художника як такого.

Відстеження того, що відбувається у мистецтві, є найпростішим методом зрозуміти, куди рухається світ

Картина Іллі Рєпіна "Не чекали" з'явилася 1888 року, напередодні народження кінематографу (1895). Тоді завданням художника вже було дещо більше, ніж просто створення візуальної переконливості. У Рєпіна вийшов шедевр, бо він створив свого роду спресоване кіно. Ця сцена, хоча і здається побутовою, має характер коментаря до певних історичних подій. Художник чітко ділить картину на дві частини - ліву та праву (в сакральному живописі на лівій частині зображався рай, а на правій - пекло). Одна частина - це шлях людини, яка обрала свободу, боротьбу за свої цінності; інша - матеріальний світ, сімейний затишок. І вибір героя є очевидним. Всі, хто дивився на картину в той час, чітко розуміли, що тут зображено, та не мали жодних ілюзій стосовно того, що могло б відбутися.

З Марселя Дюшана (1887-1968), представника дадаїзму, та методів, котрі він запропонував, починається новітня історія мистецтва. Це постать, яку неможливо вилучити з сучасного мистецтва, бо інакше ми перестанемо розуміти - де мистецтво, а де не-мистецтво. Змінилася сама "оптика" або "фільтр", крізь який потрібно дивитись на мистецтво. "Фільтром", котрий запропонував Дюшан, стала робота "Фонтан" (звичайна побутова річ - пісуар), яка започатковує нову течію реді-мейд. Тобто якщо ми поміщуємо все, що завгодно (наприклад, булавку чи будь-яку іншу річ) у виставковий контекст, воно стає мистецтвом. І розпочинається філософський розбір - спроба перевизначити сутність мистецтва.
Цінність мистецтва
Цінність мистецтва не апріорна - вона комунікативна. У квантовій фізиці результат експерименту залежить від спостерігача. Те ж саме стосується і сучасного мистецтва - значущість залежить від спостерігачів, від "оптики" - від того, який це викличе резонанс, якщо його помістити в певний контекст.

Розуміючи мистецтво, ти починаєш розуміти закони, за якими існують люди та суспільство

Я вірю, що ринок допомагає нам перевести символічну цінність в цінність більш зрозумілу, таку, що зчитується. Але в жодному разі не навпаки. Ринкова вартість ніколи не конвертується у символічну цінність. Цінністю ж є те додане знання, яке ми отримуємо - той новий рівень відносин зі світом, котрі вибудовуємо.

Не намагайтеся знайти шлях - як визначити цінність. Спостерігайте за процесом, і це вам підкаже, що відбувається із сучасним світом. Оскільки мистецтво реагує на всі трансформаційні процеси першим, відстеження того, що в ньому відбувається, є найпростішим методом зрозуміти, куди рухається наш світ. Ця цінність не вміщується в жодному з творів - її приріст відбувається у процесі комунікації.

Якщо в людини немає розуміння, де вона знаходиться, навіщо живе, їй дуже складно встати з ліжка вранці. Для більшості людей, які мислять критично, система цінностей, яку давала релігія, вже поставлена під сумнів. Знайти спосіб жити в новій системі координат, котру ми не можемо навіть до кінця описати, можна за допомогою тих інструментів, які дає мистецтво.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Балашова: "Мистецтво - це інструкція до життя"

# data[].attributes.attachment_link.description
У чому сутність мистецтва? І чим воно відрізняється від не-мистецтва? Яку цінність воно в собі несе? Як відбувалося становлення художнього образу? Ці питання стали темою бесіди мистецтвознавця Ольги Балашової з учасниками програми Presidents' MBA kmbs під час гуманітарного дня.

# data[].attributes.headline
Мистецтво — це витвір людського духу, що надихає до творчої праці.

# data[].attributes.subject
Мистецтво — це витвір людського духу, що надихає до творчої праці.

# data[].attributes.headline
Мистецтвом слова наз

# data[].attributes.body
Мистецтвом слова називають творчість письменників.

# data[].attributes.headline
мистецтво — це не ли

# data[].attributes.body
мистецтво — це не лише картини художників або ювелірні вироби. Це також пам’ятки архітектури, що прикрашають наші великі і малі міста.

# data[].attributes.headline
  | Я знаю що мистец

# data[].attributes.body
| Я знаю що мистецтво цілковито потрібне, але не знаю для чого. |
| — Жан Кокто[7]

# data[].attributes.headline
Рейсон Перрі — о

# data[].attributes.body
Рейсон Перрі — один із найвідоміших сучасних британських художників, який в своїй новій книзі запрошує читача у світ мистецтва і стверджує, що мистецтво під силу зрозуміти й оцінити кожному. Це філософська і дуже особиста робота, в якій разом із Ґрейсоном Перрі можна пошукати відповіді на непрості запитання: що таке «погане» мистецтво та що таке «гарне» мистецтво? Як перевірити, чи можна вважати «мистецтвом» конкретний твір? Чи здатне мистецтво шокувати нас — чи ми вже все бачили раніше? І, зрештою, як воно — бути сучасним митцем? Книга сповнена британського гумору, і ми дуже радимо її прочитати.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ґрейсон Перрі - один із найвідоміших сучасних британських художників, який в своїй новій книзі запрошує читача у світ мистецтва і стверджує, що мистецтво під силу зрозуміти й оцінити кожному. Це філософська і дуже особиста робота, в якій разом із Ґрейсоном Перрі можна пошукати відповіді на непрості запитання: що таке "погане" мистецтво та що таке "гарне" мистецтво? Як перевірити, чи можна вважати "мистецтвом" конкретний твір? Чи здатне мистецтво шокувати нас - чи ми вже все бачили раніше? І, зрештою, як воно - бути сучасним митцем? Книга сповнена британського гумору, і ми дуже радимо її прочитати.
Що вважають мистецтвом? Ми живемо в епоху, коли все може бути мистецтвом, однак не все може бути ним визнане. Бажання створювати речі й виражати себе може привести в дивний світ сучасного мистецтва. Але якщо ви вже сюди потрапили, що будете створювати? Запитуючи: "Що таке мистецтво?" - в інтелектуалів мистецького світу, ви ризикуєте побачити, як закочуються очі й лунають тяжкі зітхання.

Сама ідея про межі в мистецтві - табу для багатьох причетних, які воліють думати, що бути митцем означає мати безмежну свободу. Митці минулого потрапили до в'язниці власної історичної епохи. А ми живемо в часи постісторичного мистецтва, будь-що може бути мистецтвом, але не все є мистецтвом. В епоху без кордонів мене більше, ніж будь-коли, вражає їхня можливість.

У словниках, присвячених мистецтву та митцям, ви не знайдете визначення "мистецтва" чи "митця". Особисто я переконаний, що я - митець, а те, чим займаюся, - мистецтво. Проте в моєму світі є багато людей і видів діяльності, яких би я так легко до цієї категорії не відніс. Мені здається, що багато хто прагне, щоб його заняття визначали як мистецтво, бо це визначення надає особливого статусу (і, відповідно, економічну вигоду).

Тому сказати, що щось не може бути мистецтвом, не так уже й легко. Сучасність не пропонує нам чітких меж. Мистецтво перебуває в постісторичному стані, коли може проканати все. Втім, межі між мистецтвом і немистецтвом усе-таки існують, просто вони не такі жорсткі. Не думаю, що ці межі формальні: я справді переконаний, що мистецтвом може бути все. Думаю, в наші дні межі є соціологічними, груповими, філософськими і навіть фінансовими.

Якось я їхав у таксі західним Лондоном, і на одному перехресті водій сказав, що в цьому місці відбулося жахливе вбивство. Він знав про нього, бо на курсах для таксистів викладач розповідав про яскраві факти для орієнтиру на місцевості, щоб вони краще відкладалися в пам'яті. Запам'ятовування й розуміння - процеси не лише інтелектуальні, а й значною мірою емоційні.

Я завів мову про інтелектуальну й емоційну пам'ять, тому що інтелектуальне й емоційне уявлення про межі між мистецтвом і немистецтвом можуть відрізнятися. Зрозуміти щось нове людина здатна дуже швидко; а от щоб сприйняти значні зміни на емоційному рівні, можуть знадобитися роки, а то й покоління.

Я назвав цей розділ "Відбивати межі" на честь стародавнього ритуалу англосаксонського періоду, який побутував тоді, коли ще не існувало точних карт. Коли священик хотів перевірити, що всі прихожани знають, де пролягають межі їхньої парафії, він збирав гурт молодих і старих людей і обходив разом із ними землі парафії, розказуючи всім, де пролягають її межі. Процесія була дуже урочистою. Коли вона доходила до важливого місця або віхового каменя, старші брали різки і били хлопців, щоб у їхній емоційній пам'яті надійно відбилися ті конкретні місця. Бо саме так ми запам'ятовуємо речі. Наша емоційна пам'ять дуже сильна.

Тому я теж хочу трішечки вас пошмагати під час нашої мандрівки кордонами світу мистецтва, щоб ви запам'ятали, де лежать його віхові камені.

(Є, правда, одне супутнє питання, яке висить у повітрі і яке я прошу вас тримати в голові, поки ми йтимемо вздовж кордонів: чому хтось прагне, щоб все, що він робить, вважали мистецтвом? Причин на те багато, і найочевидніша - тому що він є митцем! "Це те, що я роблю!" Або ця людина хоче мати гарне виправдання своїй діяльності. Багато хто може сказати: "Я так люблю це робити. Давайте назвемо це мистецтвом". Ну і звісно, одна з найвагоміших причин називати свою діяльність мистецтвом - економічна. На ринку мистецтва крутяться величезні суми грошей - 2016 року це було 66 мільярдів доларів. Непоганий стимул називати свої роботи мистецтвом).

Запитайте в маленької дитини, що таке мистецтво, і вона, швидше за все, відповість, що це "малюнки, картини і скульптури" (звісно, якщо це не малий розумник із заможної родини, що мешкає в північному Лондоні, який може сказати: "перформанси" чи ще щось таке). Розумом я розумію, що це дуже вузьке визначення мистецтва, але емоційно мені це дитяче уявлення про мистецтво дуже близьке. Я ріс із думкою про те, що мистецтво - це малюнки, картини і скульптури, і все мистецтво, яке я люблю, доволі традиційне. Тому хоча інтелектуально я приймаю і навіть ціную деякі нові сфери мистецтва, все ж більше прихильний я до давніх добрих речей. Тобто до мистецтва як до візуального медіуму, зазвичай зробленого рукою митця, який приємно створювати, споглядати й показувати іншим. І якщо говорити про історію мистецтва, то такий підхід до питання про сутність мистецтва був би цілком прийнятним. У греків не було окремого слова на позначення "образотворчого мистецтва", як ми його тепер розуміємо. Сноби-римляни поділяли мистецтво на благородне (вільне), як риторика й музика, і неблагородне (низьке), як скульптура та живопис, бо вони потребують багато праці, та ще й розведення грязюки.

Поняття "образотворче мистецтво" - порівняно новий концепт. Ми вішали картини на стіни і робили скульптури ще з доісторичних часів, але виділяти це як окрему діяльність - мистецтво (щось привілейоване, що можна виставляти в галереї чи в музеї) - підхід доволі новий. Історик мистецтва Ганс Белтінґ (Hans Belting) вважав, що ідея мистецтва в сучасному розумінні виникла близько 1400 року. Ця ідея мистецтва панувала й розвивалася, ми сприймали її як належне - аж поки на сцену в середині-кінці ХІХ століття вийшов модернізм. Люди почали запитувати: що таке мистецтво, що ми все- таки створюємо? І почався довгий процес переходу, самоусвідомлення, коли митці почали докопуватися до суті мистецтва, поки в 1910-х не прийшов Дюшан і не показав, що все може бути мистецтвом.

Втім, традиційне уявлення про мистецтво досі живе. Якщо зайти на Ґуґл-мепс і ввести "визначні місця: арт-галерея", символ на позначення галереї - маленька чорна палітра художника. 2000 року група експертів-мистецтвознавців шляхом голосування вирішила, що найвпливовішим митцем ХХ століття був Дюшан. Як він розумів мистецтво? Його ідея реді-мейду - що просто обравши якусь річ, пісуар або сушку для пляшок, можна миттєво перетворити їх на мистецтво - неймовірно розширила можливості митців. Тепер щоби стверджувати, що якийсь твір є або не є мистецтвом, досить просто знати, чи хтось називає його мистецтвом. Як на мене, підхід доволі зухвалий. Марсель, звісно, може скільки завгодно називати щось мистецтвом, але, я певен, багато хто з ним аж ніяк не погодиться, зокрема його колеги-митці. Дюшанове визначення - диктаторське. Думаю, що для підтвердження його ідеї треба було зібрати кворум, який би погодився з його тезою. А на це потрібен час. Коли Дюшан вирішив, що мистецтвом може бути все, він взяв пісуар і приніс його в галерею. До речі, те, що нам узагалі відомий цей факт, - чиста випадковість. Оригінальний пісуар, виставлений на незалежній виставці в Нью-Йорку 1917 року, розбили невдовзі після того. На щастя, хтось зробив розпливчастий знімок експонату, і фото вціліло, інакше це не перетворилося би на таку надзвичайно впливову подію в історії мистецтва. Як на мене, вона доволі зухвала, ця ідея: вказати на щось і назвати його мистецтвом. Це ідея мистецтва від голови. І доволі кумедна.

Однак тепер, через сто років, його вплив і акцентування мистецтва як інтелектуального заняття породжують нові суперечки навколо визначення мистецтва. Стріт-артист Бенксі (Banksy) нещодавно вивернув навиворіт Дюшанову ідею. Одну з його робіт на стіні лондонського торгового центру, на якій зображено дитину, котра шиє прапори Великобританії (цю роботу він приурочив до святкування діамантового ювілею королеви Єлизавети), - було дуже обережно знято зі стіни й продано на аукціоні. Бенксі заявив, що оскільки картину зняли зі стіни, то це більше не його робота. Своїм правом на авторство художник скористався, щоб назвати цей об'єкт не своїм мистецтвом. Я був би не проти піти далі й авторитетно заявляти, що якісь речі НЕ є мистецтвом, якщо вони мені не подобаються. Хотілося б мені мати таку владу.

Мені подобаються історії, коли піддають сумніву владу митця нарікати речі творами мистецтва. Група хлопчиків-школярів, яких 2000 року повели в Міський музей і галерею Бірмінгема, з'їли цукерки, що їх, як здалося дітям, хтось забув на полиці. Насправді то була робота Ґрема Фаґена (Graham Fagen). Але водночас то були й цукерки! Хлопчики мали рацію! Цього не заперечиш.

Поет Вістен-Г'ю Оден любив укриватися важкими ковдрами. Він любив масивні ліжка. (Йому не сподобалися би невагомі пухові ковдри.) Якось в одному домі, де він ночував, на ліжку виявилося недостатньо ковдр, тому він зняв зі стіни картину, просто в рамці, й поклав її на ліжко. Чудова ідея - взяти картину і перетворити її на функціональну річ.

Ще мистецтво припиняє бути схожим на мистецтво, коли стає надзвичайно відомим. Коли хтось іде подивитися на "Мону Лізу", це схоже на відвідини знаменитості. Люди просто хочуть сфотографуватися на її тлі. Як на мене, це вже не зовсім мистецтво. Ну, і ще одна ситуація, коли мистецтво перестає бути схожим на мистецтво, - це коли ви дивитеся на картину і думаєте: "О Боже, вона коштує 250 мільйонів доларів!" Ідею, котру висунув Дюшан, - що будь-що може бути мистецтвом, якщо він вирішить, що це мистецтво, - люди зрозуміли відразу. Проте для того, щоб справді засвоїти її, знадобилося багато часу.

В першій половині ХХ століття всі ці -ізми: кубізм, футуризм, сюрреалізм, абстрактний експресіонізм - взагалі, здається, всі сили кинули на те, щоб експериментувати зі змістом і формою в традиційних матеріальних рамках. Кубісти підривали уявлення про зображення простору, але робили це переважно на картинах олією. Через п'ятдесят років абстрактні експресіоністи відмітали історію мистецтва, все ще орудуючи пензлем на полотні. Звісно, митці дуже завзято експериментували, але по-справжньому ідею Дюшана реалізували тільки в 1960-х, і зробили це представники поп-арту.

1961 року художника Роберта Раушенберґа (Robert Rauschenberg) попросили написати портрет власниці галереї Ірис Клерт. У відповідь він надіслав коротку телеграму: "ЦЕ ПОРТРЕТ ІРИС КЛЕРТ, ЯКЩО Я ТАК КАЖУ". І це був твір мистецтва. Проте цей підхід відрізняється від холодного спостереження Дюшана, бо Раушенберґ наділяє себе, творця, владою надавати сенсу. Що ж до Енді Воргола (Andy Warhol), то однією з найцікавіших його робіт стали коробочки для мила "Брілло". Він виготовив кілька коробочок із фанери такого ж розміру й форми, як оригінальні коробки "Брілло", через трафарет намалював на них логотип, тож його коробочки вийшли точнісінько як "Брілло". Втім, це не були коробки "Брілло". Це був твір мистецтва - "Коробки "Брілло""!

І саме тоді було зруйновано старе уявлення про мистецтво: дуже важко було відрізнити справжні коробки "Брілло" від твору мистецтва "Коробки "Брілло"". За іронією долі, симпатичний логотип для коробок "Брілло" створив художник - абстрактний експресіоніст. Якоюсь мірою він власними руками викопав яму, в яку впав сам разом із колегами з мистецького руху. І справді, від 1960-х реально будь-яку річ могли визнати твором мистецтва.

П'єро Мандзоні (Piero Manzoni) став знаменитим завдяки тому, що законсервував власні екскременти і продавав їх на вагу за ціною золота. Ще він виготовив твір під назвою "Основа світу": посеред поля поставив величезний металевий постамент, перевернутий догори дриґом: так твором мистецтва стала ціла земна куля. Творами мистецтва ставали власні тіла авторів та інших людей, які гуляли, спали, стріляли в самих себе, згорали на сонці; творами мистецтва ставали ландшафти, тварини, світло, фільми, відео. Навіть гончарство назвали мистецтвом. Тож категорія мистецтва стала майже безрозмірною. Якщо порівняти мистецтво з мішком, то в голові виникає образ дуже дешевого сміттєвого пакета: коли виймаєш його з відра й несеш до дверей, то молишся, щоб він не розірвався і все сміття не висипалося на килим. Ось який мішок нагадує мистецтво. Він протікає, просвічується і рветься.

Гарна ілюстрація цієї розмитості - історія з Майклом Стоуном (Michael Stone), терористом-лоялістом, який проніс у будівлю парламенту Північної Ірландії у Стормонті заряджену вибухівку. На щастя, його заарештували і не дали підірвати себе чи що він там збирався зробити. У суді Стоун намагався виправдатися, стверджуючи, що не хотів нікого наражати на небезпеку, це був тільки перформанс. Думаю, це свідчить про те, наскільки сильно мистецтво асоціюється з шоком, а не з красою: воно навіть змогло послужити виправданням терористичному акту.

Останнім часом таке часто трапляється: хтось заявляє, що творить мистецтво, щоб "облагородити" свою улюблену справу. Цей підхід 1998 року блискуче спародіювали (я сподіваюся, то була таки пародія) студенти Лідського університету. Вони отримали грант - одну тисячу фунтів стерлінгів на проведення виставки своїх дипломних робіт. Коли настав час робити виставку, вони створили її з пляжних фотографій, зроблених під час поїздки на Коста-дель-Соль, як вони розважалися на пляжі, кількох сувенірів і квитків на літак. Звісно, цей вчинок усіх обурив, на передовицях газет майоріли заголовки: "Студенти-художники витратили грант на відпочинок і назвали це мистецтвом". Як на мене, було дуже кумедно. А потім виявилося, що то був тільки хитрий хід: поїздку вони зімітували. Гроші досі лежали в банку; засмага була з солярію; пляж на фотографіях був дешевим курортом в Англії; сувеніри придбали на благодійному розпродажі, а квитки просто підробили. Студенти блискуче обдурили медіа, яких підвело поширене уявлення про те, що все може бути мистецтвом, що мистецтво - це такі собі безжурні байдики, що можна щось собі замутити і назвати це мистецтвом.

Думаю, вони отримали "відмінно".
Купити книгу

# data[].attributes.attachment_link.title
Що таке мистецтво: читаємо уривок з книжки Ґрейсона Перрі "Не бійтесь галерей"

# data[].attributes.attachment_link.description
Ґрейсон Перрі - один із найвідоміших сучасних британських художників, який в своїй новій книзі запрошує читача у світ мистецтва і стверджує, що мистецтво під силу зрозуміти й оцінити кожному. Це філософська і дуже особиста робота, в якій разом із Ґрейсоном Перрі можна пошукати відповіді на непрості запитання: що таке "погане" мистецтво та що таке "гарне" мистецтво?