# data[].attributes.body
Žofínský prales – zřídil dne 28. srpna 1838 na svém panství Nové Hrady Jiří Augustin Langueval-Buquoy. Ve stejném roce zřídil další chráněné území Hojná voda. Obě tato chráněná území existují dodnes, Žofínský prales jako národní přírodní rezervace a Hojná voda jako Národní přírodní památka.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Žofínský prales je národní přírodní rezervace v Novohradských horách poblíž hranic s Rakouskem.

Přírodní rezervace Žofínský prales je společně s pralesem Hojná voda nejstarší rezervací v pevninské Evropě (starší je rezervace na ostrově Vilm v Baltském moři). Založil ji roku 1838 hrabě Jiří František August Buquoy „mezi pasekami č. 10 a 20, mezi potokem Almbach a dělicí čárou" (hranicí). Rozkládala se na ploše 300 jiter (172 ha), ale na mapě z roku 1847 měla zhruba 38 ha. Ovšem po převzetí panství jeho syn dal na názory lesního inženýra a taxátora Williama Rowlanda na zmenšení plochy rezervace na tři jitra (1,7 ha). Až v roce 1882 byl vydán absolutní zákaz těžby (do té doby byly odtud odváženy souše) a zhruba od roku 1888 (59 ha) se plocha rezervace opět zvyšovala (roku 1898 měla 56,47 ha) až na současnou rozlohu. V roce 1933 vyhlásilo tehdejší ministerstvo školství a národní osvěty Žofínský prales úplnou státní rezervací pod názvem Prales v polesí Obora (Sofienschloß) s výměrou 97,72 ha.

Rozloha této rezervace je 102 ha. Nejstarší stromy jsou až 400 let staré. Od poloviny 18. století se na většině tohoto území vyvíjí prales bez jakéhokoliv zásahu člověka. Mezi stromy zde dominuje buk, v menším počtu se zde vyskytuje smrk a jedle. Od roku 1991 je prales oplocen a nepřístupný veřejnosti. Do roku 1975 zde rostla Žofínská královna jedlí, která dosáhla věku 425 let, obvodu kmene 553 cm při celkové výšce 51 m, ale padla za prudkého nárazového větru 6. ledna 1975.

ALBRECHT, Josef, a kol. Českobudějovicko. Redakce Peter Mackovčin, Josef Albrecht. Praha: Agentura ochrany přírody a krajiny ČR a EkoCentrum Brno, 2003. 807 s. (Chráněná území České republiky; sv. VIII. Českobudějovicko). . S. 203-205.

# data[].attributes.attachment_link.description
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Žofínský prales je národní přírodní rezervace v Novohradských horách poblíž hranic s Rakouskem. Přírodní rezervace Žofínský prales je společně s pralesem Hojná voda nejstarší rezervací v pevninské Evropě (starší je rezervace na ostrově Vilm v Baltském moři). Založil ji roku 1838 hrabě Jiří František August Buquoy „mezi pasekami č.

# data[].attributes.headline
V roce 1872 byl založen Yellowstonský národní park jako první skutečný národní park světa

# data[].attributes.subject
V roce 1872 byl založen Yellowstonský národní park jako první skutečný národní park světa

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Yellowstonský národní park je národní park nacházející se na území amerických států Wyoming (91 % parku), Montana (7,6 %) a Idaho (1,4 %). Byl vyhlášen 1. března 1872 na základě zákona schváleného americkým Kongresem a podepsaného prezidentem Ulysses S. Grantem. Je druhým nejstarším národním parkem na světě (po Národním parku Bogd Khan Uul v Mongolsku vyhlášeném roku 1783) a je známý především pro svou divočinu a řadu geotermálních úkazů, zejména pak gejzír Old Faithful, který patří mezi nejoblíbenější atrakce parku. Na území parku se nachází řada ekosystémů a dominantním z nich je subalpinský les.

Domorodí Američané obývali yellowstonskou oblast přinejmenším již před 11 tisíci lety. Lewisova a Clarkova expedice z let 1804 až 1806 se tomuto regionu vyhnula a kromě traperů, kteří se do oblasti dostali v polovině 19. století, se první organizovaná expedice konala až koncem 60. let téhož století. Po vzniku národního parku byla jeho dohledem pověřena americká armáda. V roce 1917 pak správa přešla na National Park Service, jež vznikla o rok dříve. Stovky staveb, které byly na území parku postaveny, jsou chráněny pro jejich architektonický a historický význam a více než tisíc archeologických nalezišť prověřili badatelé.

Yellowstonský národní park se rozkládá na ploše 8981 km ² a na jeho území se nachází jezera, kaňony, řeky a pohoří. Součástí parku je Yellowstonské jezero, které patří mezi největší vysoko položená jezera Severní Ameriky. Jezero se nachází uprostřed největšího supervulkánu kontinentu, známého jako Yellowstonská kaldera. Tato kaldera je považována za aktivní vulkán, který za poslední dva miliony let několikrát vybuchl obrovskou silou. Plášťový chochol ale patrně nebude zdrojem vulkanismu. V Yellowstonském národním parku se nachází zhruba polovina všech světových typů geotermálních jevů, které pohání zdejší trvající vulkanismus. Většinu rozlohy parku pokrývají horniny pocházející z vulkanických erupcí. Park je hlavní částí Velkého yellowstonského ekosystému, jenž je největším zbývajícím a takřka nedotčeným ekosystémem mírného podnebného pásu zemské severní hemisféry.

V parku žijí stovky druhů savců, ptáků, ryb a plazů, včetně řady ohrožených druhů. Součástí většiny zdejších lesů a pastvin jsou dále unikátní rostlinné druhy. V parku žijí například medvědi Grizzly, vlci, či volně žijící stáda bizonů amerických a jelenů wapiti. Každoročně zdejší lesy postihují požáry a při velkém požáru v roce 1988 shořela téměř třetina celého parku. Park poskytuje řadu turistických a rekreačních možností, včetně pěší turistiky, kempování, projížděk na loďkách, rybaření a okružních prohlídek. Díky dlážděným cestám je možné se dostat do hlavních geotermálních oblastí, ale i k jezerům a vodopádům. Během zimy mohou návštěvníci využít asistence průvodců, kteří používají sněžné vozy a sněžné skútry.

Archivní plakát propagující Yellowstonský NP z roku 1938

Park se nachází na horním toku Yellowstonské řeky, podle níž je pojmenován. Samotnou řeku pojmenovali ke konci 18. století francouzští trapeři „Roche Jaune" ( francouzsky doslova „žlutá skála"), což je pravděpodobně překlad mandanského názvu „ Mi tsi a-da-zi" (doslova „Rock Yellow River," tedy doslova „řeky Žluté skály"). Američtí trapeři později přeložili francouzský název do angličtiny jako „Yellow Stone." Ačkoliv se obecně předpokládá, že řeka získala svůj název po žlutě zbarvených skalách v Yellowstonském Grand Canyonu, původ názvu domorodých Američanů není jasný.

Počítačově vytvořený trojrozměrný model reliéfu

Lidská přítomnost se na území dnešního parku začíná datovat před zhruba 11 tisíci lety, když v tomto regionu začali lovit a chytat ryby domorodí Američané. Během výstavby poštovního úřadu v Gardineru v Montaně koncem 50. let byl nalezen obsidiánový hrot zbraně cloviského původu, jehož stáří bylo zjištěno na uváděných 11 tisíc let. Tito Paleoindiáni z cloviské kultury používali značné množství obsidiánu nalezeného v Yellowstonu k výrobě řezacích nástrojů a zbraní. Hroty šípů vyrobené z yellowstonského obsidiánu byly nalezeny až v údolí řeky Mississippi, což ukazuje na existenci pravidelného obchodu s obsidiánem mezi místními kmeny a kmeny žijícími východním směrem. První bělošskou výpravou do této oblasti se stala Lewisova a Clarkova expedice z roku 1805, jež se setkala s kmeny Nez Perce, Shoshone a Vraními Indiány. Při průchodu dnešní Montanou byli členové expedice srozuměni o yellowstonské oblasti na jihu, tu však nenavštívili.

V roce 1806 opustil zmíněnou expedici John Colter, jenž se posléze přidal ke skupině lovců kožešin. O rok později se tato skupina rozdělila a Colter v zimě 1807 až 1808 prošel částí území dnešního národního parku. Podařilo se mu tak spatřit přinejmenším jednu geotermální oblast v severovýchodní části dnešního parku poblíž Tower Fall. Poté, co se zotavil ze zranění jež utrpěl v bitvě s kmeny Vraních Indiánů a Sihasapů v roce 1809, popsal Yellowstone jako místo „ohně a síry," což však většina lidí přičetla deliriu. Údajně fiktivnímu místu bylo přezdíváno „ Colter's Hell " (doslova „Colterovo peklo"). Po dalších čtyřicet let byly vyprávěny četné zprávy od horalů a lovců o vařícím se bahně, kouřících řekách a zkamenělých stromech, avšak většina těchto zpráv byla pokládána za mýty.

Po dalším průzkumu z roku 1856 popsal horal Jim Bridger (uvádí se, že byl prvním nebo druhým evropským Američanem, který spatřil Velké Solné jezero v dnešním Utahu) vroucí prameny, tryskající vodu, horu skla a žluté skály. Jeho informace však byly z velké míry ignorovány, jelikož byl znám přikrášlováním svých příběhů („spinner of yarns"). V roce 1859 se zeměměřič americké armády, kapitán William F. Raynolds, vypravil na dvouletý průzkum severních Skalistých hor. Po přezimování ve Wyomingu se v květnu 1860 Raynolds a jeho skupina, která zahrnovala přírodovědce Ferdinanda Vandeveera Haydena a průvodce Jima Bridgera, pokusila překročit kontinentální předěl nad Two Ocean Plateau z území severního Wyomingu. Těžký jarní sníh jim v jejich průchodu zabránil, avšak kdyby byli schopni předěl překročit, stali by se první organizovanou průzkumnou výpravou yellowstonské oblasti. Další organizované průzkumy pak až do konce 60. let 19. století zbrzdila Americká občanská válka.

Ferdinand V. Hayden byl americký geolog, který přesvědčil Kongres, aby vyhlásil Yellowstone národním parkem.

První podrobná expedice yellowstonské oblasti byla Cook-Folosom-Petersonova expedice z roku 1869, která se skládala ze tří soukromě financovaných průzkumníků. Folsomova skupina se do oblasti dostala podél Yellowstonské řeky a došla tak až k Yellowstonskému jezeru. Členové výpravy pořizovali deník a na základě sepsaných informací zorganizovali o rok později obyvatelé Montany Washburn-Langford-Doaneho expedici. Vedl ji hlavní zeměměřič Montany Henry Washburn a dále se jí zúčastnili Nathaniel P. Langford (později se stal znám jako „Národní park" Langford) a speciální jednotka americké armády vedená poručíkem Gustavem Doanem.

Expedice strávila asi měsíc putováním v oblasti, shromažďováním vzorků a pojmenováním zajímavých míst. Montanský spisovatel a právník Cornelius Hedges, který se zúčastnil Washburnovy expedice, navrhl, aby byla oblast chráněna jako národní park. O svých zážitcích a pozorováních napsal v letech 1870 až 1871 řadu podrobných článků do deníku Helena Herald. V podstatě tak zopakoval prohlášení guvernéra montanského teritoria Thomase Francise Meaghera z října 1865, který již dříve uvedl, že by oblast měla být chráněna. Ostatní členové expedice se za ochranu oblasti rovněž přimlouvali. V dopise z roku 1871, mezi Jay Cookem a Ferdinandem Hayedem, Cook uvádí, že jeho přítel kongresman William D. Kelley navrhl, aby „Kongres schválil zákon vyhlašující Velkou gejzírovou pánev veřejným parkem."

Charakteristika

Gejzír Steamboat

Nachází se zde okolo 110 vodopádů a velké množství horkých pramenů, bublajících bahnitých jam, horských jezer, kaňonů, erodovaných lávových proudů a gejzírů. Nejznámějším gejzírem je Old Faithful, jenž tryská průměrně po 64,5 minutách do výšky 40 m, maximálně pak až do výšky 56 m. Takto vytryskuje asi 120 let.

Old Faithful však není nejvyšším gejzírem v Yellowstonu. Tím je Steamboat (Parník), který má však velmi nepravidelné intervaly erupcí: od 4 dnů po 50 let. Kdysi býval nejvýše (až 76 m) tryskajícím Giant Geyser (Obří gejzír); ten však „usnul" v roce 1955.

Pro Yellowstonský národní park jsou charakteristické také četné fumaroly (vývěry horkých plynů), mofety a bublající bahenní sopky. Latentní vulkanismus je příčinou vzniku i unikátních teras a kaskád v oblasti při severním okraji národního parku, zvané Mammoth Hot Springs (Mamutí horké prameny). Podzemním míšením prosáklé dešťové vody s oxidem uhličitým, který uniká z podpovrchového horkého magmatu (relativně velmi mělce uloženého, jen v hloubce 5-8 km), vzniká kyselina uhličitá. Z této vody se vylučuje travertin, který se usazuje. Terasy jsou zbarveny většinou bíle, popř. vlivem oxidů železa krémově. Někde však mají v důsledku přítomnosti termálních bakterií a řas (identifikováno bylo zatím 65 druhů těchto organismů) nádech žlutý, oranžový, hnědý či zelený.

Tento park získal jméno podle řeky Yellowstone, která protéká tímto územím a jejíž břehy lemují vysoké žluté skály.

V lesích převažují jehličnaté porosty tvořené zejména borovicí těžkou, smrkem Engelmannovým, méně již jedlí plstnatoplodou, douglaskou tisolistou, borovicí pokroucenou aj. Z listnatých stromů zde lokálně převažuje topol osikovitý a některé z více než 50 druhů severoamerických dubů.

Žijí zde los, ovce velkorohá, medvěd grizzly, medvěd baribal, jelen wapiti, vlci, vydry, jezevci, kojoti, svišti, ale i další savci. Dále šest druhů hadů a okolo 240 druhů ptáků včetně národního ptáka USA - orla bělohlavého. Jádrem parku je Yellowstonské jezero, které je největším ledovcovým jezerem Severní Ameriky. Vzniklo po ústupu ledovců zhruba před 12 tisíci lety. Jeho hladina leží 2357 m n. m., největší hloubka je 91 m, rozloha představuje 355 km². Menších jezer lze najít v oblasti národního parku několik.

Řeka Yellowstone, pramenící v horské skupině Bighorn, tvoří v severní části parku hluboký kaňon, dlouhý 40 km. Kaňon je hluboký až 366 metrů; vznikl ve žlutých skalách vulkanického původu. Na řece i jejích přítocích je několik vodopádů, z nichž nejimpozantnější Lower Falls dosahuje výšky 94 metrů.

Strategický bod

Ruský vojenský analytik Konstantin Sivkov v březnu 2015 uveřejnil článek, ve kterém prohlásil, že dojde-li k válce, mělo by Rusko vést svůj útok jadernými zbraněmi i na tuto uvedenou oblast.

Historické hotely, chatky, bungalovy, kempy v parku i mimo park.

V tomto článku byl použit překlad textu z článku Yellowstone National Park na anglické Wikipedii.

1. https://phys.org/news/2017-12-traditional-theory-yellowstone-formation.html - New study challenges traditional theory of Yellowstone formation

2. Yellowstone A Brief History of the Park: The Origin of the Name "Yellowstone" [PDF]. Ministerstvo vnitra USA, 2006-02 [cit. 2007-04-01]. Dostupné online. (anglicky)

3. LAHREN, Larry. Homeland: An archaeologist's view of Yellowstone Country's past. [s.l.]: Cayuse Press, 2006. . S. 161. (anglicky)

4. HAINES, Aubrey L. Yellowstone National Park: Its Exploration and Establishment: Cornelius Hedges [online]. Ministerstvo vnitra USA, 2000 [cit. 2007-10-09]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu. (anglicky)

5. NOVÁK, Martin. Útok na USA začne u sopky v Yellowstonu, říká ruský generál. Aktuálně.cz [online]. Economia, 2015-04-02. Dostupné online.

Literatura

ACHENBACH, Joel. Vybuchne Yellowstone znovu?. National Geographic. Srpen 2009, čís. 8, s. 68-81. ISSN 1213-9394.

KREJČÍ, Aleš. Amerikou s prázdnou kapsou (průvodce). Oáza, Praha 1991, 232 s. Kapitola o Yellowstone Nat. Park online

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Yellowstonský národní park je národní park nacházející se na území amerických států Wyoming (91 % parku), Montana (7,6 %) a Idaho (1,4 %). Byl vyhlášen 1. března 1872 na základě zákona schváleného americkým Kongresem a podepsaného prezidentem Ulysses S. Grantem.

# data[].attributes.body
Národní přírodní rezervace Šerák – Keprník je nejstarší rezervací na Moravě, byla vyhlášena již roku 1903 tehdejším majitelem panství Janem II. z Lichtenštejna.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Národní přírodní rezervace Šerák - Keprník je nejstarší rezervací na Moravě, byla vyhlášena již roku 1903 tehdejším majitelem panství Janem II. z Lichtenštejna. Vyskytuje se zde řada cenných rostlin. Zdejší chladné podnebí s vysokým množstvím srážek vytvořilo vhodné podmínky pro ukládání odumřelých zbytků bažinatých rostlin, proto se zde nachází několik poměrně rozsáhlých vrchovištních rašelinišť. Ta jsou cenným dokladem výskytu dávných druhů rostlin, jelikož zbytky jejich pylu se tu mohou ukládat po několik tisíc let.

Na Keprníku (1423 m n. m.) naleznete alpinské hole s význačnou květenou. Z vrcholu Šeráku (1351 m n. m.) i Keprníku uvidíte celý masiv Králického Sněžníku, vrcholy Jeseníků i Rychlebské hory. Vedou tudy četné turistické trasy. Šerák je také horní stanicí lanovky a nachází se zde jedna z nejstarších horských chat. Fyzicky středně obtížná naučná stezka s velkým převýšením začíná na Ramzové a vede přes Šerák, Keprník a Vřesovou studánku až na Červenohorské sedlo.

pěší turistika

# data[].attributes.attachment_link.title
Národní přírodní rezervace Šerák - Keprník

# data[].attributes.attachment_link.description
Národní přírodní rezervace Šerák - Keprník je nejstarší rezervací na Moravě, byla vyhlášena již roku 1903 tehdejším majitelem panství Janem II. z Lichtenštejna. Vyskytuje se zde řada cenných rostlin. Zdejší chladné podnebí s vysokým množstvím srážek vytvořilo vhodné podmínky pro ukládání odumřelých...

# data[].attributes.body
V tomto roce byla ustavena první chráněná rezervace na Moravě. Dnes je území Javořina Národní přírodní památkou.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Literatura:

Antonín, V., Deckerová, H. & Vágner, A. (2007): Makromycety NPR Javořina. Nálezová zpráva za rok 2007.

Antonín, V., Deckerová, H. et Jongepier, J. W. (2010): Red-listed macromycetes collected in the Bílé Karpaty (White Carpathian Mts.) Protected Landscape Area (Czech Republic). - Acta Musei Moraviae, Scientiae biologicae (Brno) 95(1): 163-200. ISSN 1211-8788.

Bojková, J., Chvojka, P. & Kozmák, P. (2012): Stoneflies ( Plecoptera ) of the Bílé Karpaty Protected Landscape Area and Biosphere Reserve (Czech Republic). In: Acta Musei Moraviae, Scientiae biologicae (Brno) 96(2) 2011: 37-70.

Holec, J. & Beran, M. [eds.] (2006): Červený seznam hub (makromycetů) České republiky. - Příroda, Praha, 24: 1-282.

Holuša, J. (2009): Inventarizační průzkum Dermaptera, Dictyoptera: Blattodea, Orthoptera, Mantodea na lokalitě NPR Javorina. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Holuša, J., Kočárek, P. & Koncička. O. (2012): Grasshoppers and crickets (Orthoptera), earwigs (Dermaptera), cockroaches (Blattaria), and mantises (Mantodea) of the Bílé Karpaty Protected Landscape Area and Biosphere Reserve (Czech Republic). Acta Musei Moraviae, Scientiae biologicae (Brno) 96(2) 2011: 71-104.

Horal, D. (1999): Zoologický inventarizační průzkum ptáků (Aves) NPR a PR Javořina. Depon. in: Správa CHKO Bílé Karpaty.

Horal, D., Jagoš, B., Resl, K., Uřičář, J., Jongepier, J. W. & Pechanec, V. (2006): Atlas rozšíření vybraných druhů živočichů CHKO Bílé Karpaty. - Základní organizace Českého svazu ochránců přírody Bílé Karpaty, Veselí nad Moravou.

Horsák, M., Kment, P. et Malenovský, I. (2001): Zajímavé nálezy brouků (Coleoptera) v Bílých Karpatech a jiných oblastech Moravy. - Sborník Přírodovědného klubu v Uherském Hradišti 6/2001: 206-210.

Hrabec, J. a kol. (2002): Chráněná území Uherskohradišťska a Uherskobrodska. - 3. upravené a rozšířené vydání. ZO ČSOP 57/10, 61/13 a 63/12, 68 s. ISBN 78-59617-15-4.

Hradílek, Z. (2003): Mechorosty NPR Javořina v Bílých Karpatech. - Ms., depon. in: Správa CHKO Bílé Karpaty, Veselí nad Moravou.

Chytrý, M. [ed.] (2013): Vegetace České republiky. Vol. 4. Lesní a křovinná vegetace. Academia, Praha, 552 s.

Jagoš, B. (2006): Plán péče o Národní přírodní rezervaci Javorina na období 2007 - 2017. Depon. in: Správa CHKO Bílé Karpaty.

Jagoš, B. (2015): Lesy v CHKO Bílé Karpaty. In: Ochrana přírody 6/2015.

Ježek J., Chvojka P., Macek J. (2005): Závěrečná zpráva o výsledcích inventarizačního průzkumu vybraných skupin hmyzu (Trichoptera, Diptera: Psychodidae, Hymenoptera: Tenthredinoidea) v masivu Velké Javoriny (NPR Javořina, PR Javořina, evropsky významné území Bílé Karpaty, toky v 1. zóně). - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Ježek, J., Macek, J. et Chvojka, P. (2009): Inventarizační průzkum dvoukřídlých (Diptera: Psychodidae), blanokřídlých (skupiny Symphyta) a chrostíků (Trichoptera) na lokalitách NPR Zahrady pod Hájem, v NPR Javořina a v NPR Jazevčí (CHKO Bílé Karpaty). - Depon. in: Regionální pracoviště Správa CHKO Bílé Karpaty.

Jongepier, J. W. & Jongepierová, I. (1999): Botanický inventarizační průzkum NPR a PR Javořina. Depon. in: Správa CHKO Bílé Karpaty.

Jongepierová, I. [ed.](2008): Louky Bilých Karpat. Grasslands of the White Carpathian mountains, ZO ČSOP Bílé Karpaty, Veselí nad Moravou, ISBN 978-80-903-444-6-4.

Klvaňová, A. a kol. (2016): Kam za ptáky v České republice. Grada Publishing a. s., 246 s. ISBN 978-80-247-5778-0.

Konvička, O. (2013): Příspěvek k rozšíření páteříčka Rhagonycha carpathica Ganglbauer, 1896 v České republice. - Acta Carp. Occ. 4: 86-88. ISSN 1804-2732.

Krejčí, O. (1993): Databáze významných geologických lokalit: 702 Javorina (Svinárský potok) [online]. Praha: Česká geologická služba, 1998 [cit. 2020-01-19]. Dostupné z: http://lokality.geology.cz/702.

Kuča, P., Májsky, J., Kopeček, F. & Jongepierová, I. (1992): Monografie "Bílé Biele Karpaty". Bratislava.

Lustyk, P. a kol. (2000): Inventarizační průzkum botanický NPR Javořina. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Macek, J. (2012): Sawflies (Hymenoptera: Symphyta) of the Bílé Karpaty Protected Landscape Area and Biosphere Reserve (Czech Republic). - Acta Musei Moraviae, Scientiae biologicae (Brno) 96(2): 819-896.

Mackovčin, P., Jatiová, M. a kol (2002): Zlínsko. In: Mackovčin, P. a Sedláček, M. (eds.): Chráněná území ČR, svazek II., AOPK ČR a EkoCentrum Brno, Praha, s. 283-283.

Malenovský, I. (2000): Křísi a mery NPR Javořina. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Malenovský, I. (2001): Křísi (Hemiptera, Auchenorrhyncha) a mery (Hemiptera, Psylloidea) NPR Čertoryje v CHKO Bílé Karpaty. Sb. Přír. klubu v Uherském Hradišti 6: 118-133.

Maršáková-Němejcová, Štefan Mihálik a kol. (1997): Národní parky, rezervace a jiná chráněná území v Československu, Academia Praha.

Mikula, J. (2004): Faunisticko-ekologická studie suchozemských stejnonožců (Crustacea: Isopoda: Oniscidea) CHKO Bílé Karpaty. - Bakalářská práce, depon. in: Univerzita Palackého v Olomouci, Přírodovědecká fakulta, Katedra ekologie a životního prostředí.

Mikyška, R. (1935): Pralesová reservace na Javořině v Bílých Karpatech. - Krásy Našeho Domova, 27: 86-90.

Novotný, I., Košnar, J., Berka, T., Holá, E., Hradílek, Z., Kubešová, S., Loskotová, E., Plášek, V., Szczepanski, M., Štechová, T., Vágner, A. et Zmrhalová, M. (2006): Mechorosty zaznamenané v průběhu 13. jarního setkání bryologicko-lichenologické sekce v Bílých Karpatech. [Bryophytes recorded during the 2006 Spring Meeting of the Bryological and Lichenological Section of the CBS in the Bílé Karpaty Mts.] - Bryonora, Praha, 37: 23-32.

Palečková, L. (2018): Variabilita společenstev suchozemských plžů v přírodě blízkých lesních biocenózách. - Bakalářská práce. Masarykova univerzita Brno, Přírodovědecká fakulta, Ústav botaniky a zoologie. Vedoucí práce: RNDr. Jan Divíšek, Ph.D.

Pavelková, K. (2008): Společenstva stonožek (Chilopoda) vybraných karpatských lokalit. - Diplomová práce, Univerzita Palackého v Olonouci, Přírodovědecká fakulta, Katedra ekologie a životního prostředí. Vedoucí práce: I. H. Tuf.

Piro, Z. a kol. (2007): Zpráva o plnění aktivit projektu UNDP-GEF č. 1705 „Zachování biologické rozmanitosti trvalých travních porostů v pohoří Karpat v ČR prostřednictvím cíleného využití nových zdrojů financování Evropské unie" za rok 2006. - Ms., depon. in ČSOP, základní organizace 58/06 BíléKarpaty, Veselí nad Moravou.

Přidal, A. (1999): Včely (Insecta: Hymenoptera: Apoidea) v rezervacích Bílých Karpat - závěrečná zpráva 1999. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Přidal, A. (2000): Včely (Insecta: Hymenoptera: Apoidea) v rezervacích Bílých Karpat - závěrečná zpráva 2000. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Resl, K. (2005): Zoologické podklady (Coleoptera, Carabidae) pro vypracování plánů péče o NPR Javořina, PR Javořina, PR Nová Hora, PP Vápenky, PP Uvezené. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Salaš, J. (2015): Rozšíření, ekologie a systematika druhů rodu Crepidotus v České republice. Diplomová práce. Masarykova univerzita Brno, Přírodovědecká fakulta. Vedoucí práce Mgr. Petr Hrouda, Ph.D.

Starý, J. (2002): Pancířníci ( Acari: Oribatida) NPR Javořina, Bílé Karpaty. - In Sborník Přírodovědného klubu v Uherském Hradišti 7: 123-130.

Strejček, J. (1998): Průzkum fytofágních brouků čeledí Chrysomelidae, Bruchidae, Anthribidae a Curculionidae v CHKO Bílé Karpaty - komentář k výsledku provedených průzkumů vybraných lokalit v r. 1997 a 1998. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Svoboda, D. & kol.(2007): Lišejníky zaznamenané během 13. jarního setkání bryologickolicheno-logické sekce ČBS na exkurzích v Bílých Karpatech a dalších lokalitách na JV Moravě. Bryonora 39 (2007): 39-49.

Svoboda, M. (2018): Zhodnocení současného stavu a péče o vybraná zvláště chráněná území okresů Uherské Hradiště a Hodonín. - Diplomová práce. Mendelova univerzita v Brně, Lesnická a dřevařská fakulta, Ústav lesnické botaniky, dendrologie a geobiocenologie. Vedoucí práce Ing. Martin Svátek, Ph.D.

Šnajdara, P. (1994-1996): Management MZCHÚ Bílé Karpaty 1994-1996, Luhačovice.

Tajovský, K. [ed.] (2001): Půdní fauna NPR Čertoryje a NPR Javořina (CHKO Bílé Karpaty). - Depon. in: Regionální pracoviště Správa CHKO Bílé Karpaty.

Trávníček, D. (2003): Vodní brouci CHKO Bílé Karpaty (Coleoptera: Gyrinidae, Haliplidae, Noteridae, Dytiscidae, Helophoridae, Hydrophilidae, Hydraenidae, Elmidae), chráněná území NPR Javořina, PR Javořina, PP Vápenky a PP Uvezené. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Tuf, I. H. & Tufová, J. (2003): Závěrečná zpráva inventarizačního průzkumu tří lesních MZCHÚ v rámci CHKO Bílé Karpaty, Chilopoda & Diplopoda & Oniscidea. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Vala, V. (1967): Motýlí lokality v Bílých Karpatech, Ochrana přírody, 22, 1967, s. 125-127.

Vávra, J. (2007): Zpráva z výzkumu brouků lokalit NPR Javořina, Hladké a Cestiska za rok 2007. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Vávra, J. (2008): Zpráva z výzkumu brouků lokalit NPR Javořina, PR Kútky a PP Žerotín za rok 2008. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

Vlčková, K. (2014): Chráněná území v CHKO Bílé Karpaty. Diplomová práce, Univerzita Palackého v Olomouci, Přírodovědecká fakulta, Katedra geografie. Vedoucí práce Mackovčin, P.

Vorel, J. (1985): Ekologické hodnocení biotopů lesních ekosystémů podle jejich rostlinné složky. SPR Javořina v Bílých Karpatech. - Depon. in Správa CHKO Bílé Karpaty.

# data[].attributes.attachment_link.description
Literatura: Antonín, V., Deckerová, H. & Vágner, A. (2007): Makromycety NPR Javořina. Nálezová zpráva za rok 2007. Antonín, V., Deckerová, H. et Jongepier, J. W. (2010): Red-listed macromycetes collected in the Bílé Karpaty (White Carpathian Mts.) Protected Landscape Area (Czech Republic). - Acta Musei Moraviae, Scientiae biologicae (Brno) 95(1): 163-200.

# data[].attributes.body
V roce 1933 bylo v Československu přes sto přírodních rezervací.

# data[].attributes.body
Právní úprava ochrany přírody v moderním slova smyslu se datuje na území dnešní ČR teprve začátkem 20. století, se vznikem samostatné Československé republiky. V roce 1933 bylo vyhlášeno na 30 chráněných území a do roku 1938 bylo zřízeno celkem 142 přírodních rezervací.

# data[].attributes.body
Atomové bombardování Hirošimy a Nagasaki je považováno za jednu z největších nukleárních katastrof na světě.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Během poslední fáze druhé světové války v Pacifiku shodily Spojené státy americké 6. a 9. srpna 1945 dvě atomové bomby na japonská města Hirošimu a Nagasaki.

I po šesti měsících intenzivního strategického bombardování 67 japonských měst odmítala japonská vláda přijmout ultimátum předložené Postupimskou deklarací. Podle nařízení prezidenta Harryho Trumana svrhlo americké armádní letectvo v pondělí ráno 6. srpna 1945 na město Hirošima atomovou pumu Little Boy. O tři dny později následovalo svržení pumy, nazvané Fat Man, na Nagasaki. Tyto dvě jaderné pumy jsou jedinými jadernými zbraněmi, které kdy byly použity ve válce.

Na základě spojeneckých úmluv vyhlásil 8. srpna 1945 Japonsku válku také Sovětský svaz a jeho vojska posílená o zkušené jednotky, které došly až do Berlína, zahájily v Mandžusku bleskovou ofenzívu. Šest dní po bombardování Nagasaki dne 15. srpna 1945, v momentě, kdy Rudá armáda dokončila bleskové obklíčení Kuantungské armády, oznámilo Japonsko přijetí bezpodmínečné kapitulace požadované Spojenci. Dne 2. září podepsalo kapitulační listinu a oficiálně tak ukončilo válku v Tichomoří, čímž skončila druhá světová válka i na posledním válčišti. Poválečné Japonsko poté přijalo tři nejaderné zásady, odsuzující národní atomové zbrojení. Etické a právní opodstatnění svržení atomových bomb je dodnes předmětem diskusí.

V prvních dvou až čtyřech měsících po shození bomb zemřelo v Hirošimě 90 000 - 166 000 lidí a v Nagasaki 60 000 - 80 000, z toho v každém městě téměř polovina zemřela během prvního dne. Zdravotnické oddělení Hirošimy odhaduje, že lidé, kteří zemřeli v první den, v 60 % zemřeli na ozáření nebo uhořeli v plamenech, ve 30 % zahynuli pod padajícími troskami a v 10 % z ostatních příčin.

Během dalších měsíců vzrostl počet úmrtí na popáleniny a nemoc z ozáření způsobenou radiací. Z pozdějších pravděpodobnějších výzkumů vyplynulo, že 15-20 % zemřelo na ozáření, 20-30 % na popáleniny a 50-60 % z ostatních příčin. Většina lidí, kteří v obou městech zahynuli, byli civilisté.

Projekt Manhattan

Spojené státy americké ve spolupráci s Velkou Británií a Kanadou, spojily jejich tajný projekt Tube Alloys a laboratoř Chalk River Laboratories a navrhly a sestrojily první atomovou bombu v projektu Manhattan. Vědecký výzkumný tým vedl americký fyzik J. Robert Oppenheimer. Bomba v Hirošimě, pojmenovaná jako „ Little Boy" (Chlapeček), byla vytvořena z uranu 235, vzácného izotopu uranu. Atomová bomba byla prvně testována v Trinity Site 16. července 1945 poblíž Alamogorda v Novém Mexiku. Zde testovaná zbraň, tedy „ the gadget" a bomba v Nagasaki - „ Fat Man", byly vytvořeny ze syntetického prvku plutonia 239.

Ve dnech 10. - 11. května 1945 Target Committee (Komise pro výběr cíle) v Los Alamos doporučila jako možné cíle Kjóto, Hirošimu, Jokohamu a zbrojní sklad císařské armády v Kokuře. Cíle byly vybrány podle následujících kritérií:

Cíl byl větší než tři míle v průměru a byl důležitým strategickým cílem v obydlené oblasti.

Výbuch musí vytvořit značné poškození.

Až do srpna 1945 nemělo být místo útoku pravděpodobně obsazeno běžnými prostředky.

„Jakékoliv menší, čistě vojenské cíle, by měly být rozmístěny na rozsáhlejším území v dosahu cíle, aby se tak vyhnulo nepatřičnému riziku, že by byla zbraň ztracena jen díky špatnému umístění bomby."

Tato města byla převážně nedotčena během nočních bombardovacích náletů a United States Army Air Forces ( armádní letectvo) souhlasilo, že tato města vynechá, aby se tak mohlo udělat přesné hodnocení. Hirošima byla popsána jako „důležitý armádní sklad a přístav uprostřed městské průmyslové oblasti. Pro radary to je dobrý cíl a město má dostatečnou velikost, aby mohla být značně poškozena velká část města. Okolo jsou kopce, které pravděpodobně zlepší účinek a zvýší tak poškození od výbuchu." Cílem použití zbraně bylo donutit Japonsko k bezpodmínečné kapitulaci v souladu s podmínkami Postupimské deklarace. Cílový komisní výbor uvedl toto: „Bylo odsouhlaseno, že psychologické faktory ve volbě cíle jsou velmi důležité. Dva aspekty toho jsou:

1. získání co největšího psychologického účinku proti Japonsku

2. vytvoření dostatečně velkého významu zbraně, který by ocenila i mezinárodní publicita.

Po této stránce má Kjóto výhodu lidí s největším počtem vzdělávacích institutů a z tohoto důvodu je schopno lépe ocenit význam zbraně. Hirošima má výhodu dobré velikosti s možným vyšším účinkem díky blízkým horám, který by zničil větší část města. Japonský císařský palác v Tokiu je proslulejší než jakýkoliv jiný cíl, ale má nejmenší strategickou hodnotu."

Během II. světové války byl Edwin O. Reischauer japonský expert pro Defense Intelligence Agency ( Vojenská zpravodajská služba), který nepřesně uvedl informace o Kjótu a předešel tak jeho bombardování. V jeho autobiografii Reischauer výslovně vyvrací pravdivost tohoto široce-přijatého tvrzení:

„...Jediná zasloužilá osoba pro ocenění za ušetření Kjóta před zničením je Henry L. Stimson, tehdy ministr obrany, který Kjóto dobře znal a obdivoval od té doby, co tam strávil několikery líbánky."

26. července Truman a ostatní hlavní představitelé vydali Postupimskou deklaraci navrhující podmínky pro kapitulaci Japonska. Představovala ultimátum a uvedení, že bez kapitulace Spojenecké síly zaútočí na Japonsko, mající za následek „nevyhnutelné a úplné zničení japonských ozbrojených sil a nevyhnutelnou zkázu japonské vlasti". O atomových bombách se v dokumentu nemluvilo. 28. července japonské noviny oznámily, že deklarace bude japonskou vládou odmítnuta. Toho odpoledne premiér Kantaro Suzuki vyslovil na tiskové konferenci, že Postupimská deklarace není nic víc než omílání Káhirské deklarace a že vláda uvažuje ignorovat toto ultimátum. Sdělení bylo přijato jak pro japonské, tak i pro zahraniční noviny, jako jasné odmítnutí deklarace. Císař Hirohito čekal, jak se k tomuto problému postaví Sověti, odpovědi se však nedočkal. 30. července Hirohito sdělil svému rádci Kóiči Kidovi, že císařské korunovační klenoty Japonska musí být bráněny za každou cenu.

Na začátku července, na své cestě do Postupimi, Truman znovu prozkoumal rozhodnutí o použití bomby. Nakonec Truman rozhodl, aby bomby byly shozeny. Jeho nařízení o bombardování mělo rychle vyřešit výsledek války vyvolaným zničením a strachem z dalšího zničení v takové síle, aby donutil Japonsko se vzdát.

V době bombardování měla Hirošima průmyslový a vojenský význam. Poblíž byla umístěn značný počet vojenských jednotek, včetně velitelství páté divize a polního maršála Shunroku Hata z druhého vojenského velitelství, které mělo na starost vojenskou obranu v celé jižní části Japonska. Hirošima z menší části sloužila jako překladiště a útočiště japonské armády. Byla jedním z několika měst, která záměrně nebyla bombardována, aby se na původním nedotčeném prostředí nejlépe měřilo poškození způsobené atomovou bombou.

V centru města stálo několik železobetonových staveb a běžných budov. Mimo centrum byla oblast zaplněna malými dřevěnými dílnami, postavenými mezi japonskými domy. Několik větších průmyslových továren leželo na okraji města. Domy byly postaveny ze dřeva se střechami z tašek a také mnoho průmyslových budov bylo vystavěno na dřevěných konstrukcích. Město celkově bylo vysoce náchylné ke škodám způsobeným požárem.

Populace Hirošimy čítala v době války přes 381 tisíc, krátce před atomovým bombardováním se však počet snížil následkem systematické evakuace nařízené japonskou vládou. V době útoku byla populace města asi 340 000 - 350 000. Protože byly úřední záznamy o populaci spáleny, je počet nepřesný.

Pro 6. srpen byla Hirošima hlavním cílem první atomové mise, spolu s Kokurou a Nagasaki jako alternativními cíli. Tento den byl vybrán, protože cíle byly předtím zahaleny mraky. B-29 Enola Gay, náležející k 393. bombardovací peruti, pod vedením pilota plk. Paula Tibbetse, vzlétla z letecké základny Tinian v západním Pacifiku, asi šest hodin letu od Japonska. Enola Gay (pojmenovaná podle Tibbetsovy matky) byla doprovázena dvěma dalšími B-29; The Great Artiste pod vedení mjr. Charles W. Sweeney ho a bezejmenný letoun, později pojmenovaný jako Necessary Evil (čes. Nutné zlo), sloužící jako fotografické letadlo, které bylo pod vedením kpt. George Marquardta.

Po odletu z Tinianu se letadla oddělila a opět setkala až v Iwodžimě, ve výšce 2440 metrů (8000 stop), a vydala se směrem k Japonsku. Letadla dorazila k cíli při dobré viditelnosti ve výšce 9 855 metrů.

Asi hodinu před bombardováním zachytil japonský radar americká letadla blížící se k jihu Japonska. Výstraha byla odeslána do mnoha měst, včetně Hirošimy. Radiolokátor v 8:00 hodin v Hirošimě určil, že počet přilétajících letadel je velmi malý - pravděpodobně ne víc než tři - a byl vyvolán letecký poplach. Aby Japonci šetřili palivo, rozhodli se neposlat stíhačky proti tak malé formaci. Civilní rádio vysílalo upozornění a radu, aby se lidé schovali do protileteckých krytů, jestliže by byly B-29 skutečně spatřeny, očekával se totiž spíše nějaký druh průzkumu.

V čase 8:15, jak bylo plánováno, byla první atomová bomba známá jako „Little Boy", naplněná 60 kilogramy uranu 235, shozena z letadla a 57 sekund padala k předurčenému místu exploze ve výšce asi 600 metrů nad městem. Díky bočnímu větru nebyl zasažen cílový bod most Aioi, ale výbuch nastal nad 240 metrů vzdálenou klinikou Shima Surgical. Výbuch byl rovnocenný asi 13 kilotunám TNT (54 TJ). (Zbraň U-235 byla považována za velmi neúčinnou, štěpení proběhlo pouze u 1,38% materiálu) Rádius celkového zničení byl asi 1,6 kilometru s následným požárem v okruhu 11 km². Američané odhadovali, že 12km² města bude zničeno. Japonské úřady určily, že 69% budov bylo zničeno a dalších 6-7% poškozeno.

70 000 - 80 000 lidí, z nichž 20 000 byli vojáci a 20 000 korejští dělníci, neboli 30% populace Hirošimy, bylo zabito okamžitě, dalších 70 000 podlehlo svým zraněním. Přes 90 % doktorů a 93 % zdravotních sestřiček v Hirošimě bylo zabito, nebo zraněno - většina žila v centrální oblasti, která utrpěla největší škody.

Ačkoliv USA shazovaly ze vzduchu letáky k upozornění civilistů ve 12 různých japonských městech, obyvatelé Hirošimy nedostali žádné oznámení o atomové bombě.

Tokijský řídící operátor japonské vysílací společnosti si všiml, že stanice v Hirošimě nepřijímá signál. Zkusil jinou telefonní linku, ta však také selhala. Asi o dvacet minut později zjistila tokijská telegrafní stanice, že přestal pracovat hlavní spoj severně od Hirošimy. Od malé stanice 16 kilometrů vzdálené od města přišla neoficiální a zmatená zpráva o hrozné explozi v Hirošimě. Všechny tyto zprávy byly odvysílané do císařského generálního štábu (大本営 daihonei).

Vojenské základny se opakovaně snažily dovolat vojenské řídící stanici v Hirošimě. Z kompletního mlčení města vznikl ve velitelství zmatek; věděli, že se žádný velký útok nepřátel nevyskytl, a že v Hirošimě nebyl žádný větší sklad výbušnin. Mladý japonský důstojník generálního štábu dostal rozkaz ihned letět do Hirošimy, přistát, provést průzkum poškození a vrátit se do Tokia se spolehlivou informací. Všeobecně panoval názor, že se nic vážného nestalo, o explozi se pouze šeptalo.

Štábní důstojník odletěl směrem k jihozápadu. Asi po třech hodinách letu, 160 kilometrů před Hirošimou, viděl pilot ohromný kouř z bomby. V jasném odpoledni byly zbytky Hirošimy stále v plamenech. Krátce na to letadlo dorazilo do města, kolem kterého nevěřícně kroužilo. Ohromné spáleniště na zemi ještě stále hořelo a všechno, co zbylo, bylo pokryto těžkým mrakem kouře. Přistál jižně od města a po informaci důstojníka Tokiu se začala ihned organizovat pomocná opatření.

8. srpna 1945 americké noviny oznámily, že vysílání tokijského rádia popsalo zkázu v Hirošimě takto: „Prakticky veškeré žijící věci, lidé a zvířata, byly doslova sežehnuti zaživa."

Podle největších odhadů účinek výbuchu v Hirošimě okamžitě zabil asi 70 000 lidí. Odhady celkovém počtu úmrtí do konce roku 1945 v důsledku popálenin, ozáření a dalších příbuzných onemocnění a nedostatku lékařských zásob jsou v rozsahu 90 000 - 140 000. Některé odhady uvádí, že do roku 1950 zemřelo až 200 000 lidí následkem rakoviny a dalších dlouhodobých účinků. Jiné studie uvádí, že od roku 1950 do 1990 umřelo zhruba 9% lidí na rakovinu a leukémii v důsledku ozáření z bomb, statistický nadbytek je odhadnut na 89 úmrtí na leukémii a 339 na rakovinu.

Některé železobetonové budovy v Hirošimě měly velmi silnou konstrukci, aby odolaly nebezpečným zemětřesením a jejich kostra se nezhroutila i kdyby bylo epicentrum blízko. Eizo Nomura (jap. 野村 英三) je nejbližší známý člověk, který přežil v suterénu moderní budovy „ motorestu", v blízkosti pouhých 100 metrů od centra výbuchu. Akiko Takakura (jap. 高蔵 信子) patří mezi další, kteří přežili výbuch v jeho blízkosti. V době útoku byla v nově postavené bance, která byla vybudována jako kryt, pouhých 300 metrů od centra výbuchu. Jelikož bomba vybuchla ve vzduchu, tlaková vlna směřovala spíše dolů než stranou, což umožnilo „přežití" Hirošimského prefekturálního paláce, dnes spíš známého jako Genbaku Dómu či Dóm atomové bomby. Budova byla navržena a postavena českým architektem Janem Letzelem v blízkosti pouhých 150 metrů od centra výbuchu. Ruina byla pojmenována jako Hirošimský památník míru a i přes námitky USA a Číny s připomínkou, že jiné asijské státy utrpěly mnohem větší ztráty a utrpení rukou Japonců, byla v roce 1996 vyhlášena jako památka UNESCO světového dědictví. Za oběti při bombardování Hirošimy byl postaven Památeční monument.

Po bombardování Hirošimy prezident Truman oznámil, že pokud teď nepřijmou naše podmínky, mohou očekávat z nebe padající zkázu.

Japonská vláda stále nereagovala na Postupimskou deklaraci. Dne 10. srpna 1945 císař Hirohito a jeho vláda poslala přes švýcarskou vládu protestní dopis vládě USA, která zvažovala čtyři podmínky pro jejich kapitulaci:

Záchranu kokutai (císařský ústav a národní občanský řád)

Předpoklad, že císařské velitelství bude zodpovědné za odzbrojení a demobilizaci

Další japonské ostrovy, Korea a Tchaj-wan již nebudou okupovány

Pověření japonské vlády pro udělování trestů válečných zločinců

Město Nagasaki bylo jedno z největších mořských přístavů v jižním Japonsku a mělo velký válečný význam díky jeho široké průmyslové činnosti, včetně výroby výzbroje, lodi, armádního vybavení a jiných válečných materiálů.

Na rozdíl od mnoha moderních aspektů Hirošimy byly téměř všechny budovy staromódní japonské stavby, postavené ze dřeva či dřevěných trámů s dřevěnými zdmi (s omítkou nebo bez ní) a dlaždicovými střechami. Mnoho menších průmyslových a obchodních staveb bylo také ze dřeva a už v žádném případě nebyly navrženy tak, aby odolaly explozím. Nagasaki se postupně po mnoho let rozrůstalo bez jakéhokoliv budovacího plánu. Obydlí byla postavena vedle továren tak blízko, jak to jen údolí dovolovalo.

Nagasaki před atomovým bombardováním nikdy nebylo vystaveno nějakému většímu bombardování. Nicméně 1. srpna 1945 na město spadlo několik konvenčních amerických bomb. Do povětří vyhodily loděnice a dokové oblasti na jihozápadě města, několik bomb zasáhlo Mitsubishi Steel a Arms Works (výroba munice) a šest bomb dopadlo do areálu lékařské univerzity a na nemocnici. I když škody způsobené těmito bombami byly relativně malé, donutily mnoho lidí - především pak rodiče s dětmi ve školním věku - evakuovat se na venkov do bezpečí a díky tomu byla ve městě v době jaderného útoku zmenšena populace. Na sever od Nagasaki byl tábor držící britské válečné zajatce z Commonwealth, z nichž někteří pracovali v uhelném dole a o bombardování se dozvěděli až poté, co vyšli na povrch.

Ráno 9. srpna 1945 americký Boeing B-29 Superfortress , náležející k 393. bombardovací peruti, vzlétl s posádkou pod vedením mjr. Charlese W. Sweeneyho. Letoun nesl nukleární bombu pojmenovanou jako „ Fat Man", s úmyslem shodit ji na Kokuru jako hlavní cíl a Nagasaki jako druhý, náhradní cíl. Plán pro druhý útok byl téměř shodný jako s misí Hirošimy - se dvěma B-29 letícími hodinu napřed jako povětrnostní průzkumníci a dalšími dva navíc jako navigační a fotografickou podporou.

Pozorovatelé na palubě povětrnostních letadel ohlásili oba cíle jako jasné. Když Sweeneyeho letadlo dorazilo na místo shromaždiště blízko japonských břehů, ukázalo se, že třetí letadlo, , spolu s posádkou důstojníků pod vedením plukovníka Jamese I. Hopkinse, ml., nedorazilo. Bockscar a jeho doprovázející letadla kroužila na místě setkání 40 minut, avšak bez výsledku. Poté se Sweeney rozhodl pokračovat v misi bez Hopkinse.

O půl hodiny později, dříve než letadla dorazila ke Kokuře, město ze 70 % zakryl mrak a zabránil tak útoku podle nařízení. Po třech obkroužení města a s nedostatkem paliva, protože rezervní palivová nádrž selhala ještě před odletem, zamířili směrem k jejich náhradnímu cíli, Nagasaki.

Asi v 7:50 hodin japonského času byl v Nagasaki vyhlášen letecký poplach, ale byl odvolán v 8:30. Když byly v čase 10:53 zahlédnuty pouze dvě B-29 Superfortress, tak Japonci zřejmě předpokládali, že letadla jsou pouze na průzkumu a v dalším alarmu nepokračovali.

O něco později v 11:00, The Great Artiste, podpůrná B-29 pod vedením kpt. Fredericka C. Bocka, shodila přístroje napojené na tři padáky. K přístrojům byl připojen nepodepsaný dopis pro prof. Ryokichiho Sagane (jaderného fyzika z univerzity v Tokiu, který studoval spolu s třemi vědci zodpovědnými za atomovou bombu v Kalifornské univerzitě Berkeley) nutící říct veřejnosti o nebezpečí spojené s těmito zbraněmi hromadného ničení.

V 11:01, o minutu později, se v mracích na Nagasaki objevila „trhlina" dovolující bombometčíkovi kpt. Kermitu Beahanovi zahlédnout požadovaný cíl. Bomba „ Fat Man", obsahující 6,4 kg plutonia-239, byla shozena do městské průmyslové části, přesně v polovině cesty mezi Mitsubishi Steel a Arms Works na jihu a Mitsubishi-Urakami Ordnance Works (závody pro výrobu torpéd) na severu. 43 sekund padala k předpokládanému místu exploze ve výšce asi 469 metrů nad městem. Bomba však dopadla téměř o tři kilometry dál, než bylo očekáváno - výbuch tak byl omezen v údolí Urakami a hlavní část města ležící v kopcích byla kryta. Následná exploze byla rovna asi 21 kilotunám TNT (88 TJ). Exploze vyvolala teplotu odhadovanou na 3900 °C a vítr o odhadované rychlosti 1005 km/h.

Počet okamžitě zabitých osob se odhaduje v rozmezí 35 000 - 40 000. 6200 z 7500 japonských zaměstnanců v muniční továrně Mitsubishi bylo zabito, včetně mobilizovaných studentů. V dalších válečných továrnách bylo zabito 17 až 22 tisíc japonských dělníků a 2 000 nuceně nasazených Korejců. Při útoku bylo zabito také 150 japonských vojáků. Celkový počet úmrtí se do konce roku 1945 odhaduje na 60 000 až 80 000. Přinejmenším osm válečných zajatců zemřelo při bombardování a dalších 13 zajatců bylo pohřešováno:

Akční rádius celkového zničení byl asi 1 - 2 km, který následovala ohnivá vlna napříč severní části města, tři kilometry jižně od bomby.

Neznámý počet přeživších obětí bombardování Hirošimy odešlo do Nagasaki, kde byli bombardování znovu.

Mitsubishi-Urakami Ordnance Works, továrna vyrábějící letecká torpéda typu 91, byla při výbuchu zničena.

Také zde je postaven mírový památník, zvon z Nagasaki se nachází v Kokuře.

Sovětský ministr zahraničí Vjačeslav Michajlovič Molotov informoval Tokio, že Sovětský svaz dne 5. dubna zrušil smlouvu o sovětsko-japonské neutralitě. Dne 9. srpna, dvě minuty před půlnocí, zahájil sovětský pěší pluk, tankový prapor a letectvo útok. O čtyři hodiny později dorazila do Tokia informace, že Sovětský svaz vyhlásil Japonsku válku. Vedení japonské armády začalo chystat vyhlášení národního válečného zákona s podporou ministra obrany Korečika Anamiho, jež měl sloužit k tomu, aby zastavil všechny, kteří se pokusí uzavřít mír.

Spojené státy americké měly již připravenu další atomovou bombu pro použití ve třetím srpnovém týdnu, s dalšími třemi bylo počítáno na září a říjen. Dne 10. srpna generál Leslie Groves, vojenský ředitel Projektu Manhattan, poslal vzkaz armádnímu generálovi George Marshallovi (armádní náčelník štábu), ve kterém psal, že: „další bomba [...] by měla být připravena k doručení při prvním vhodném počasí 17. nebo 18. srpna". V ten samý den Marshall sdělení schválil s komentářem: „Nemůže být shozena na Japonsko bez výslovného vyjádření prezidenta." Ministerstvo obrany zahájilo diskusi o uchování bomb ve výrobě dokud nezačne operace Downfall, plánovaná invaze do Japonska. „Nyní je problém, pokud Japonci nekapitulují, zda pokračovat s bombardováním pokaždé, když se bomba vyrobí a poté ji shodíme nebo jestli počkáme [...] a poté je shodíme všechny v krátké době. Ne všechny v jeden den, ale v krátkých přestávkách. A také musíme vzít v úvahu, jaký cíl sledujeme. Jinými slovy, neměli bychom se spíše soustředit na cíle, které nám nejvíce pomůžou k invazi, než na průmysl, morálku, psychologii apod.? Raději taktické využití než jakékoliv jiné."

„

Nepřítel má navíc novou děsivou zbraň s takovou silou, která může ukončit mnoho nevinných životů a udělat nezměrnou škodu. Kdybychom pokračovali v boji, nejenže by to mělo za následek zhroucení a vymazání japonského národa, ale také by to vedlo k celkovému zániku lidské civilizace.

Tedy v tomto případě jak máme zachránit milióny našich občanů? Nebo se snad máme obrátit proti našim císařským předkům? Toto je důvod, proč jsme přijali opatření Společné deklarace spojeneckých sil.

"

Až do 9. srpna americký válečný úřad trval na jeho čtyřech podmínkách pro kapitulaci. Ten samý den Hirohito přikázal Kidovi: „Rychle dej situaci do pořádku [...], protože Sovětský svaz nám vyhlásil válku." Poté svolal císařskou konferenci, na které oprávnil ministra zahraničí Tōgōa informovat Spojenecké síly, že Japonsko přijme jejich podmínky pouze v tom případě, že deklarace „neudělá žádný kompromis vůči požadavku o výsadě Jeho Veličenstva jako hlavního panovníka."

Dne 12. srpna císař informoval svou rodinu o svém rozhodnutí vzdát se. Když Spojenecké síly, jak se zdálo, nechaly požadavek o záchraně císařského trůnu netknutý, Hirohito 14. srpna ve svém projevu prohlásil kapitulaci, který se další den vysílal japonskému národu i navzdory krátkým odbojům militaristů, kteří se odmítli vzdát.

V jeho přepisu vojákům a námořníkům, doručeným 17. srpna, zdůraznil dopad Sovětského svazu na jeho rozhodnutí o kapitulaci, vynechávající jakoukoliv zmínku o atomových bombách.

Během roku po bombardování asi 40 000 amerických vojáků obsadilo Hirošimu, Nagasaki pak obsadily jednotky o síle 27 000 mužů.

Na jaře roku 1948 Komise odpovědná za oběti atomových bomb (ABCC) ustanovila v souladu s nařízením Harryho Trumana provádět výzkumy pozdních účinků radiace na přeživších obětích Hirošimy a Nagasaki v Národní akademii věd Spojených států amerických. Mezi oběťmi bylo nalezeno mnoho nezamýšlených obětí, včetně spojeneckých válečných zajatců, Korejců a čínských dělníků, studentů z Malajsie na stipendiích a asi 3200 japonsko-amerických občanů.

Jedna z dřívějších studií ABCC prováděla srovnávací počet těhotenství vyskytujících se v Hirošimě a Nagasaki s městem Kure, vzdáleném 29 kilometrů jižně od Hirošimy, aby rozeznali poměry a výsledky spolu s vystavením ozáření. Jeden autor dokonce tvrdí, že ABCC odmítla poskytnout pomoc přeživším jen aby měli lepší výzkumné výsledky. V roce 1975 pak byla vytvořena Výzkumná nadace pro účinky záření aby převzala odpovědnost ABCC.

Podrobnější informace naleznete v článku Hibakuša.

Oběti, které přežily bombardování, jsou nazývány hibakuša (被爆者), japonsky doslova přeloženo „explozí zasažení lidé". Utrpení způsobené bombardováním vedlo Japonsko k názoru, že by mělo dojít k likvidaci nukleárních zbraní po celém světě a zastává tak jednu z nejpevnějších politik odmítajících tento typ zbraní. Od 31. března 2009 spočítala japonská vláda celkový počet hibakuša - 235 569 lidí, většina žijících v Japonsku. Vláda přiznává, že asi 1 % onemocnění je způsobené ozářením. Památníky v Hirošimě a Nagasaki obsahují seznam jmen hibakuša, kteří zemřeli od doby útoku. Aktualizovány jsou každým rokem na výročích bombardování, do srpna 2009 památníky obsahují seznam jmen o počtu více než 410 000 hibakuša - 263 945 v Hirošimě a 149 226 v Nagasaki

24. března 2009 japonská vláda oficiálně uznala Cutomu Jamagučia (1916 - 2010) jako dvojitého hibakuša. Cutomu Jamaguči potvrdil, že byl tři kilometry od epicentra v Hirošimě při své obchodní cestě. Byl vážně popálen na levé části těla a musel strávit noc v Hirošimě. 8. srpna se vrátil zpět do svého rodného města Nagasaki, den před shozením druhé bomby, a byl pak znovu ozářen zbytkovou radiací když hledal své příbuzné. Je prvním oficiálně uznaným přeživším obou bombardování. Cutomu Jamaguči zemřel v pondělí 4. ledna 2010 po boji s rakovinou žaludku. Bylo mu 93 let.

V knize Poslední vlak z Hirošimy píše Charles Pellegrino o rozhovoru s Cutomuem Jamagučim, ve kterém popisoval zranění přeživších po atomových bombách. Jamaguči popsal oběti jako „chodící aligátory", kteří „byli teď bez očí a bez tváře. Aligátorští lidé nekřičeli. Jejich ústa nebyla schopna vydat jakýkoliv srozumitelný zvuk. Hluk, který dělali, byl horší než křik. Nepřetržitě mumlali - jako kobylky v letní noci. Jeden muž, enormně popálený na nohou, nosil dokonce mrtvé dítě vzhůru nohama."

Byli i jiní lidé, kteří utrpěli účinky obou bombardování, v Japonsku známí jako nidžú hibakuša. Dokumentární film z roku 2006 popisující 165 nidžú hibakuša se jmenuje Dvakrát přežili: Dvojitá atomová bomba Hirošimy a Nagasaki (orig. Twice Survived: The Doubly Atomic Bombed of Hiroshima and Nagasaki) a byl odvysílán v OSN.

Během války Japonsko přivedlo mnoho korejských chlapců do obou měst, Hirošimy a Nagasaki, kde je nutili pracovat. Podle posledních odhadů bylo asi 20 000 Korejců zabito v Hirošimě a asi 2000 v Nagasaki. Je odhadováno, že každá sedmá oběť Hirošimy byla korejského původu. Po mnoho let Korejci těžko prosazovali, že byli také oběťmi atomových bomb a jim byly odepřeny zdravotní výhody. Nicméně většina problémů byla v posledních letech vyřešena soudem.

Role bombardování v japonské kapitulaci a jeho morální odůvodnění jsou předmětem vědecké i populární diskuse již desítky let. J. Samuel Walker sepsal v dubnu 2005 přehled současné historiografie k tomuto problému. Walker zde poznamenal, že: „Základní otázkou rozdělující vědce po čtyři desetiletí je to zda bylo použití bomby nezbytné k dosažení vítězství ve válce v Tichomoří za podmínek uspokojujících USA."

Zastánci bombardování obecně tvrdí, že způsobilo japonskou kapitulaci a předešlo tak velkému počtu obětí na obou stranách v plánované invazi do Japonska ( operace Downfall) - Kjúšú mělo být napadeno v říjnu 1945 (operace Olympic) a Honšú o pět měsíců později (operace Coronet). Někteří odhadují, že by spojenecká vojska utrpěla asi jeden milión obětí, zatímco japonské oběti by byly v miliónech. Jiní, kteří odmítají bombardování, argumentují, že to bylo jednoduše rozšíření bombardovací kampaně a proto vojensky zbytečný, nemorální, vojenský zločin či forma státního terorismu.

Odpůrci bombardování se naopak snaží dokazovat, že nasazení jaderné pumy bylo motivováno jinými důvody, než ukončení války v Pacifiku. Jejich pohled na věc je představen například v knize Utajené dějiny Spojených států autorů Olivera Stonea a Petera Kuznicka, která test účinků nového typu bomby v reálném prostředí zdůvodňuje snahou zastrašit Stalina, jehož Rudá armáda po kapitulaci Třetí říše v Evropě neměla adekvátní protiváhu a teoreticky hrozila okupace a následná sovětizace celé Evropy. Kapitulaci Japonska oba autoři společně s dalšími dávají do souvislosti s vyhlášením války Japonsku ze strany Sovětského svazu 8. srpna 1945 (1 den před svržením bomby na Nagasaki) a bleskovou ofenzivou Rudé armády, která skončila obklíčením Kuantungské armády v Mandžusku dne 15. srpna 1945 - ve stejný den vyhlásil japonský císař kapitulaci. Civilní oběti způsobené jadernými bombami nepovažovala japonská generalita za dostatečný argument, protože se v případě americké invaze na centrální japonské ostrovy předpokládala obrana formou totální války za jakýchkoliv obětí. Naopak zánikem poslední zásadní vojenské síly Japonců (Kuantungská armáda čítala na 1 milión mužů) tak pozbyli svou (domnělou) poslední šanci vyjednat se Spojenci jakousi přijatelnou dohodu.

V tomto článku byl použit překlad textu z článku Atomic bombings of Hiroshima and Nagasaki na anglické Wikipedii.

1. Projev hlavního japonského ministra Junichiro Koizumiho na Mírovém památečním ceremoniálu Hirošimy, Džuničiró Koizumi a jeho vláda.

2. Reischauer, Edwin (1986). My Life Between Japan And America (Můj život mezi Japonskem a Amerikou), str. 101

3. Ukázka z knihy Historie bombardování a rozhodování zdali je použít, Knebel. www.uncp.edu [online]. [cit. 15-02-2010]. Dostupné v archivu pořízeném dne 26-03-2009.

4. CATE, James Lea; OLSON, JAMES C. The Pacific: Matterhorn to Nagasaki June 1944 to August 1945. Redakce Craven, Wesley Frank. Chicago and London: The University of Chicago Press, 1953. (The Army Air Forces in World War II. Volume 5). Kapitola The All-Out B-29 Attack. (anglicky)

5. Werrell, Kenneth P. Blankets of Fire. Washington and London: Smithsonian Institution Press, 1996. . (anglicky)

6. Robert Trumbull: Devět lidí, kteří přežili Hirošimu a Nagasaki (1957). Tokio, Japonsko, Tuttle Publishing.

7. M. Susan Lindee: Utrpení bylo skutečné: Americká věda a přeživší Hirošimy. (1994), University Of Chicago Press.

Literatura

GORDON, Thomas. Enola Gay : svržení první atomové pumy. [s.l.]: Paseka, 2003. .

GOLDSTEIN, Donald M. Hirošima a Nagasaki : historie ve fotografiích. [s.l.]: CP Books, 2005. .

HERSEY, John. Hirošima. [s.l.]: [s.n.], 1975. Dostupné online.

Holubec, Karel. Hirošima - Bikini: Následky atomových výbuchů. 1. vyd. Praha: SZdN, 1957. 163, [3] s. Vojensko-zdravotnická knihovna; Sv. 35.

# data[].attributes.attachment_link.title
Atomové bombardování Hirošimy a Nagasaki - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Během poslední fáze druhé světové války v Pacifiku shodily Spojené státy americké 6. a 9. srpna 1945 dvě atomové bomby na japonská města Hirošimu a Nagasaki. I po šesti měsících intenzivního strategického bombardování 67 japonských měst odmítala japonská vláda přijmout ultimátum předložené Postupimskou deklarací.

# data[].attributes.body
V tomto roce byla vyhlášená první CHKO Český ráj v tehdejším Československu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Správa CHKO Český ráj
ÚŘEDNÍ HODINY pondělí a středa: 8 - 17 h
Prosíme všechny o striktní dodržování protiepidemiologických pravidel, zejména hygienických a zachování potřebných odstupů.
Přednostně se, prosíme, obraťte na příslušného pracovníka telefonicky nebo e-mailem (kontakty).
Osobní jednání prosím volte pouze v nezbytných případech.
Antonína Dvořáka 294, 511 01 Turnov
Telefonní čísla zaměstnanců Správy CHKO najdete na stránce Kontakty.
ceskyraj@nature.cz
ID datové schránky:
zqmdynq úřední hodiny:
Současné území chráněné krajinné oblasti Český ráj je vymezeno přibližně mezi obcí Frýdštejn a městy Mnichovo Hradiště, Turnov, Sobotka, Jičín a Železný Brod.

Více se dozvíte na stránce Charakteristika oblasti.

Bližší informace o stavební činnosti najdete na stránce Činnost pracoviště.

Základní údaje

Maloplošná zvláště chráněná území v CHKO:

2 národní přírodní památky, 11 přírodních rezervací, 11 přírodních památek

Jiné údaje:

Oddělení Správa CHKO Český ráj vykonává státní správu také na území národních přírodních památek Bozkovské dolomitové jeskyně a Strážník.

# data[].attributes.attachment_link.description
ÚŘEDNÍ HODINY pondělí a středa: 8 - 17 h Prosíme všechny o striktní dodržování protiepidemiologických pravidel, zejména hygienických a zachování potřebných odstupů.Přednostně se, prosíme, obraťte na příslušného pracovníka telefonicky nebo e-mailem (kontakty ). Osobní jednání prosím volte pouze v nezbytných případech. Antonína Dvořáka 294, 511 01 Turnov Telefonní čísla zaměstnanců Správy CHKO najdete na stránce Kontakty .

# data[].attributes.body
Na území České republiky bylo v letech 1955–2016 postupně vyhlášeno 26 chráněných krajinných oblastí o celkové rozloze 10 761,11 km²

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Chráněná krajinná oblast (CHKO) je v systému ochrany přírody České republiky a dříve Československa od poloviny 50. let 20. století od vyhlášení prvních zákonů o státní ochraně přírody označení pro velkoplošné chráněné území nižšího stupně ochrany, než jaký platí pro národní parky.

Zákon České republiky č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, charakterizuje CHKO jako rozsáhlé území s harmonicky utvářenou krajinou, charakteristicky vyvinutým reliéfem, významným podílem přirozených ekosystémů lesních a trvalých travních porostů s hojným zastoupením dřevin, případně s dochovanými památkami historického osídlení. Hospodářské využívání těchto území se provádí podle zón odstupňované ochrany tak, aby se udržoval a zlepšoval jejich přírodní stav a byly zachovány, popřípadě znovu vytvářeny optimální ekologické funkce těchto území. Rekreační využití CHKO je přípustné, pokud nepoškozuje přírodní hodnoty chráněných území. CHKO se vyhlašují vládním nařízením.

Přehled CHKO

Na území České republiky bylo v letech 1955-2016 postupně vyhlášeno 26 chráněných krajinných oblastí o celkové rozloze 10 761,11 km², což je více než rozloha Jihočeského kraje a tvoří tak 13,6 % rozlohy státu. Největší z nich je CHKO Beskydy (1 160 km²), nejmenší CHKO Blaník (40 km²), nejstarší CHKO Český ráj (od roku 1955) a nejmladší CHKO Brdy (od roku 2016). Mezi nejznámější a také nejnavštěvovanější CHKO v ČR patří např. CHKO Šumava, CHKO Český ráj, CHKO Moravský kras nebo CHKO Český kras.

V roce 1960 byly v českých krajích Československa 2 CHKO, o 10 let později jich bylo v České socialistické republice 7, v roce 1991 jich bylo v České republice evidováno 24. Nejstarší CHKO v Česku byla CHKO Český ráj, zřízená v roce 1955.

Správa chráněné krajinné oblasti má na území CHKO pravomoci státní správy, tedy vede správní řízení a je dotčeným orgánem ve stavebním řízení. Správy CHKO sdružuje jedna zastřešující organizace - Agentura ochrany přírody a krajiny ČR se sídlem v Praze.

Historie právních úprav

Chráněná území v Československu byla vyhlašována od roku 1838, tehdy vznikly první dvě rezervace. V roce 1933 bylo v Československu přes sto přírodních rezervací.

V roce 1956 byl přijat zákon č. 40/1956 Sb. o státní ochraně přírody, s působností jen pro české kraje, a to ode dne vyhlášení (24. srpna 1956), na Slovensku č. 1/1955 Sb. SNR. Tyto zákony definovaly formy chráněných území. Pro chráněné krajinné oblasti byla použita zkratka CHKO. Byly řazeny spolu s národními parky pod velkoplošná chráněná území. Zákony byly doplňovány řadou vyhlášek a nařízení, které upravovaly mj. i plošný rozsah CHKO.

V roce 1992 byl v reakci na změněné názory společnosti přijat Českou národní radou zákon nový, již citovaný č. 114/1992 Sb., který názvosloví u CHKO nezměnil.

Tabulka níže zachycuje všech 26 CHKO v České republice spolu s datem zřízení a rozlohou.

1. AUTORSKÝ KOLEKTIV. Chráněná území v České republice. Praha 3: Informatorium, 1991. . Kapitola Význam a kategorie chráněných území, s. 7.

2. AUTORSKÝ KOLEKTIV. Chráněná území ČR, Liberecko, svazek III. Praha: Agentura ochrany přírody a krajiny ČR, 2002. . Kapitola Ochrana přírody, s. 64.

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.title
Chráněné krajinné oblasti v Česku - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Chráněná krajinná oblast (CHKO) je v systému ochrany přírody České republiky a dříve Československa od poloviny 50. let 20. století od vyhlášení prvních zákonů o státní ochraně přírody označení pro velkoplošné chráněné území nižšího stupně ochrany, než jaký platí pro národní parky. Zákon České republiky č.

# data[].attributes.body
O samostatný zákon o ochraně přírody usilovali čeští odborníci a politici již od počátku 20. století. Do roku 1956 byla předložena řada návrhů, které však nebyly schváleny. Až v roce 1956 byl schválen první zákon o státní ochraně přírody na území dnešní ČR, zákon č. 40/1956 Sb., o státní ochraně přírody.

# data[].attributes.body
Krkonošský národní park byl prvním chráněným územím s nejvyšší možnou ochranou přírody, který byl na našem území zřízen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
KRNAP - KPN these are the official abbreviations of both national parks that together cover an area of about 425 km ² (KRNAP 370 and KPN 55). In 1986 the buffer zone of an additional 184 km ² of area around the Park of the Krkonoše Mts. was declared. The Administrations of both national parks with their seats in Vrchlabí and Jelenia Góra-Sobieszów were authorized to take over the responsibility for the fate of the wildlife and landscape in the Krkonoše Mts.

Unfortunately, even the strictest and highest statute of landscape conservation - the national park - has not preserved the Krkonoše Mts. from adverse civilization pressure during the last 30 years and more. Their oustanding natural attractiveness, easy accessibility and good facilities for tourism and recreation have been reflected in a great number of visitors coming to this small range of mountains. Annually over 10 million people pass through the combined Czech and Polish sides of the Krkonoše Mts. Thus they belong to group a of the most visited national parks in the world (to their relatively small area). For this they unfortunately pay a cruel tax. The high number of their visitors and the unmastered conception of tourism have left their fatal trails on the sensitive ecosystems; - trampled paths and earth erosion, damaged flora, tons of collecting waste products of all kinds, noise and emissions of transport means, excess of buildings and building sites and the damage of the traditional local color of the mountain landscape.

Tourism, together with the whole European problem of the last few decades - industrial emissions (the consequence of which the whole areas of the Krkonoše forests have been wasting and dying since the end of the 1970s) are two limiting factors for the survival of the Krkonoše Mts. in the future. Due to the extremely big danger to the natural substance of the mountains themselves the Krkonoše Mts. were registered in the list of the most endangered national parks of the world (IUCN, 1984).

Despite the present quite unpleasing condition of the Krkonoše Mts. and of the serious socioeconomical problems of this mountain region, or even possibly therefore, they seem to be extraordinary suitable to become an example of how to solve the problem of conservation in a national park which has found itself at the breaking point of an ecologic disaster. The Krkonoše Mts. have a very good international reputation. Their recent classification in the world network of about 300 UNESCO Biosphere Reserves (1992), and the big interest of some international institutions in helping to preserve the Krkonoše Mts. (e.g. the project of the Netherland foundation FACE for the preservation and restoration of the Krkonoše forests, the World Bank project for the preservation of the biodiversity of the Krkonoše Mts. and others) are clear evidence of this reputation.

In spite of the existing problems with excesses of visitors in the Krkonoše Mts. it is evident that tourism is the only one potential source of prosperity for the local inhabitants who have been permanently living in the area of the national park or in its closest neighborhood. Well planned tourism can become the source of possible jobs for the local residents, can stimulate the local economy, foreign exchange, the improvement of the recreation facilities, and it can give life to regional cultural traditions. Thus the conditions for stimulating the interest of local people, autonomies and authorities to join the conservation of the wildlife and landscape of the national park are ripe for exploitation because only a preserved nature is a guarantee of prosperity for this region. The existence of the national park should become an advantage in economic development for local inhabitants rather than an obstacle. A lot of foreign national parks, for example Bavarian Forest NP, are evidence of the fact that such relations can be developed and that they work.The national park is then a real source for lasting useful development across an even broader region. Of course, this hinges upon the condition that we would solve the essential problem of where the limit is between a sustainable or a destructive development. Furthermore, we need to assess the carrying capacity of this very sensitive mountain area and work out a realistic management plan of permanently sustainable tourism. The Administrations of both national parks have been co-working intensively on this problem for the existence of the Krkonoše Mts.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
The Krkonoše Mountains National Park Administration

# data[].attributes.attachment_link.description
KRNAP - KPN these are the official abbreviations of both national parks that together cover an area of about 425 km 2 (KRNAP 370 and KPN 55). In 1986 the buffer zone of an additional 184 km 2 of area around the Park of the Krkonoše Mts. was declared.

# data[].attributes.body
První Den Země byl navržen při konferenci UNESCO  v tomto roce.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den Země je každoroční celosvětová událost organizovaná 22. dubna a zaměřená na propagaci a podporu ochrany životního prostředí. Poprvé byl Den Země slaven v roce 1970, v současnosti probíhá každoročně ve více, než 193 zemích světa a je koordinován organizací Earth Day Network.

Historie Dne Země začala v roce 1969, kdy mírový aktivista John McConnell navrhl na konferenci UNESCO v San Franciscu, aby byl stanoven den, který bude věnován Zemi a konceptu míru a jako datum navrhl 21. březen, jako den, kdy je stejná délka dne i noci jak na severní, tak na jižní polokouli. McConnel vytvořil také vlajku Dne Země. Tento den byl později potvrzen v prohlášení, které sepsal McConnell a podepsal generální tajemník OSN U Thant. O měsíc později navrhl americký senátor Gaylord Nelson, aby 22. dubna 1970 proběhla celonárodní environmentální vzdělávací akce. Jako národní koordinátor byl stanoven Denis Hayes. Nelson s Hayesem se shodli na to, že se akce bude nazývat „Den Země". Nelson později za svoji práci dostal prezidentskou medaili svobody. První Den Země proběhl pouze ve spojených státech, v dalších letech Denis Hayes rozšířil tuto akci i do dalších zemí.

Od roku 1971 začala Den Země organizovat OSN. V roce 1990 se k Americe připojil i zbytek světa a 22. duben se stal Mezinárodním dnem Země. Od roku 1990 se Den Země slaví také v České republice. Jednou z prvních oslav byl studentský happening s Matkou Země a Blanickými rytíři, kteří byli zváni, aby pomohli Zemi od odpadů, klimatických změn a přebujelého konzumerismu.

Dnes slaví Den Země víc jak miliarda lidí ve více jak 193 státech světa a stal se tak největším sekulárním svátkem, do kterého jsou zapojení lidé společně bez ohledu na původ, víru či národnost.

Den Země 1970

První oslavy Dne Země se konaly ve Spojených státech na dvou tisících univerzitách, zhruba v deseti tisících základních a středních škol a ve stovkách komunit po celých Spojených státech. Akce se zúčastnilo celkem 20 milionů Američanů.

Související články

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Den Země je každoroční celosvětová událost organizovaná 22. dubna a zaměřená na propagaci a podporu ochrany životního prostředí. Poprvé byl Den Země slaven v roce 1970, v současnosti probíhá každoročně ve více, než 193 zemích světa a je koordinován organizací Earth Day Network.

# data[].attributes.body
Největší CHKO - Beskydy na našem území bylo vyhlášeno v roce 1973. Toto území má celkem 1 160 km².

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Regionální pracoviště Správa CHKO Beskydy

Nádražní 36 756 61 Rožnov pod Radhoštěm
+420 571 654 293
beskydy@nature.cz

Důvodem vyhlášení CHKO Beskydy byly její výjimečné přírodní hodnoty, zejména zbytky původních pralesovitých lesů s výskytem vzácných karpatských živočichů a rostlin. Pozoruhodné jsou také druhově pestré louky a pastviny, unikátní povrchové i podzemní pseudokrasové jevy. Beskydská krajina má dosud mimořádnou estetickou hodnotu, která vznikla historickým soužitím člověka s horami. Význam chráněné krajinné oblasti je podtržen vyhlášením 59 maloplošných zvláště chráněných území. V rámci budování evropské soustavy chráněných území Natura 2000 byla celá CHKO navržena jako Evropsky významná lokalita a v roce 2005 zde byly zřízeny hned 2 ptačí oblasti - Beskydy a Horní Vsacko. Další informace

Základní údaje

Maloplošná zvláště chráněná území v CHKO:

7 národních přírodních rezervací (NPR), 28 přírodních rezervací (PR), 24 přírodních památek (PP)

# data[].attributes.attachment_link.description
Nádražní 36 756 61 Rožnov pod Radhoštěm+420 571 654 293beskydy@nature.cz Důvodem vyhlášení CHKO Beskydy byly její výjimečné přírodní hodnoty, zejména zbytky původních pralesovitých lesů s výskytem vzácných karpatských živočichů a rostlin. Pozoruhodné jsou také druhově pestré louky a pastviny, unikátní povrchové i podzemní pseudokrasové jevy.

# data[].attributes.body
Bhópálská katastrofa v Indii.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bhópálská katastrofa je největší známá průmyslová havárie v historii, která se udála v noci z 2. na 3. prosince 1984 v indickém městě Bhópál v chemické továrně patřící americké společnosti Union Carbide. Během nehody uniklo do okolí továrny 27 tun methylisokyanátu (MIC), kyanovodíku a dalších látek poškozujících lidské zdraví. Během tří dnů po havárii zemřelo v Bhópálu a jeho okolí přibližně 8 000 lidí, do dnešního dne okolo 25 000 lidí a celkový počet zasažených lidí dosáhl počtu 520 000.

Společnost Union Carbide měla již jeden závod na výrobu pesticidů v malém městečku v USA v Západní Virginii. Když stavěli novou továrnu v Bhópálu, která měla americký podnik kopírovat, udělali mnoho změn ve formě snížení bezpečnostních systémů. Místo nerezové oceli použili běžnou ocel a pro skladování chemikálií postavili obrovské nádrže tak, aby jich potřebovali co nejméně. To vše proto, aby byly náklady na stavbu Bhópálské továrny o cca 8 milionů dolarů nižší, než náklady na továrnu v USA. Když se závod rozběhl, provedlo vedení další snižování nákladů. Chladicí systém, který držel MIC v nádrži na 0 °C byl zastaven, aby se ušetřilo cca 70 dolarů za den. Polovina lidí, kteří v továrně pracovali, byla propuštěna. To znamenalo, že o polovinu méně lidí dohlíželo na bezpečnost.

Efekt tohoto snižování nákladů se začal projevovat brzy. Mnozí pracovníci byli vystaveni nebezpečným plynům a museli být hospitalizováni. V prosinci 1981 byl jeden ze zaměstnanců vystaven jedovatému fosgenu a nehodu nepřežil. Manažeři Bhópálského závodu poslali zprávu o zranění a úmrtí pracovníků ústředí Union Carbide Corporation v Danbury v Connecticutu. V květnu 1982 poslali nejvyšší představitelé z Danbury do Bhópálu tým inženýrů, aby posoudili stav továrny. Tento tým zjistil, že existuje nejméně 30 oblastí, kde by mohlo dojít k závažné katastrofě. Jedenáct míst s nebezpečím výbuchu bylo v té části závodu, kde se vyráběl a skladoval smrtelně jedovatý MIC. Šéfové Union Carbide Corporation nicméně neudělali žádná opatření a jen se ujistili, že nikdo v Bhópálu se k výsledkům zprávy nedostane. Opakované stížnosti pracovníků o nebezpečných pracovních podmínkách byly nadále ignorovány.

2. prosince 1984 několik pracovníků čistilo potrubí, které přivádí prudce jedovatý MIC. Čištění se provádělo pomocí proudu vody o vysokém tlaku. Kvůli špatnému stavu systému došlo k průniku vody do nádrže, voda začala reagovat s MIC, který se ohříval, a tak ještě urychloval reakci. Brzy byla nádrž tak horká a přetlakovaná, že selhal ventil a cca 40 tun plynu uniklo ven. Bylo to jen pár minut po půlnoci.

Mírný vítr foukal směrem na jih, kde žije většina lidí. Vedoucí továrny mohli spustit sirény a varovat obyvatele o úniku plynu, mohli informovat lidi, aby si dali mokrý hadr přes obličej, aby se chránili, mohli doporučit, aby lidé utíkali proti směru větru. Nehodu však popírali. Kvůli tomu, že byla velmi chladná noc, mrak sestoupil a pohyboval se blízko u země směrem k centru města.

Účinek jedu byl okamžitý a postupně zasáhl oblast o rozloze 60 km ². Jed měl za následek okamžitou smrt (či slepotu s následnou smrtí) vlivem „popálení" tkání očí a plic. Toxické látky pronikly do krevního řečiště, kde vážně poškodily další tělesné orgány. První akutní příznaky zasažení se projevovaly zvracením, pocitem pálení očí, v nose a v krku. Následné respirační selhání bylo hlavní příčinou úmrtí. V některých případech vyvolal plyn silnou vnitřní sekreci, která měla za následek zaplnění plic tekutinou.

Ti, co přežili první zasažení plynem, měli nenávratně poškozené plíce, neurologické symptomy zahrnující bolesti hlavy, poruchy rovnováhy, deprese, únavu, vyčerpání, podrážděnost. Dalšími poruchami bylo poškození trávicí trubice, pohybového aparátu, rozmnožovacího a imunitního systému. Těhotným ženám byl umožněn potrat, jiným se narodily postižené děti.

Společnost Union Carbide odmítla požadavek na odškodnění obětí ve výši 220 miliónů dolarů, které v rámci předběžného vyrovnání požadovaly organizace sdružující oběti. Svůj postoj odůvodnila mimo jiné tím, že postižení obyvatelé se „na černo" zabydleli v bezpečnostní zóně, kde nikdo bydlet nesměl, takže vina není na její straně, ale na straně poškozených, kteří riskovali na vlastní nebezpečí. Vyšetřování ovšem odhalilo trestuhodné zanedbání bezpečnosti provozu; tyto organizace později zažalovaly společnost Union Carbide a žádaly náhradu 20 miliard dolarů pro poškozené. Po pěti letech soudních tahanic se rozhodla indická vláda přistoupit na mimosoudní vyrovnání ve výši 470 miliónů dolarů. Výplata odškodného na osobu dosáhla okolo 270 až 530 dolarů (ve většině případů částka nestačila ani na uhrazení lékařské péče za pět let od katastrofy).

Společnost Union Carbide uskutečnila fúzi v roce 1999 se společností Dow Chemical (prodej firmy za 9,3 miliardy dolarů), která převzala veškeré její pohledávky vyjma odpovědnosti za katastrofu. Firma se tak stala druhou největší chemickou společností na světě.

Indická vláda prostřednictvím vojska sice v průběhu katastrofy pomáhala s evakuací obyvatel, ale poté byla ostře kritizována za to, že dovolila výstavbu tak nebezpečného závodu v hustě obydlené části země. Rovněž soudní tahanice vlekoucí se přes čtvrt století, pozdní nebo žádné kompenzace pro chudé obyvatele a neschopnost potrestat viníky vedla ke kritice úřadů a soudního systému.

Chemička ihned po havárii ukončila svůj provoz. Tovární komplex byl zanechán v dezolátním stavu, zamořený jedovatými látkami, které se pomalu uvolňují do okolí, resp. do spodní vody. V roce 1999 navštívili tovární oblast experti Greenpeace. Jejich zpráva uvádí, že celý komplex je kontaminován pesticidy, těžkými kovy a chlorovanými chemikáliemi (nalezena rtuť, olovo, nikl, měď, hexachlorcyklohexan a další). Některé měřené hodnoty až milionkrát přesahují doporučené hodnoty Světové zdravotnické organizace.

Přibližně 20 000 lidí žijících v okolí chemičky pije kontaminovanou vodu, což má za následek vystavení již druhé generace obyvatel účinku toxických látek.

Indický soud shledal 7. června 2010 vinnými z podílu na katastrofě sedm manažerů společnosti Union Carbide. Nejvýše postaveným z nich byl Kešub Mahíndra, který byl v době havárie předsedou Union Carbide India Ltd., dceřiné společnosti americké firmy Union Carbide, a v době soudu manažerem přední indické firmy na výrobu traktorů a zemědělských strojů Mahindra & Mahindra. Případ se táhne přes 20 let; v roce 1987 indická Centrální kancelář pro vyšetřování obvinila 9 osob „ze zabití nerovnajícího se vraždě", za což mohli být odsouzeni až na 10 let vězení. V roce 1996 ale indický nejvyšší soud snížil obvinění na „způsobení smrti z nedbalosti" s maximální sazbou do dvou let odnětí svobody. Během procesu jeden ze souzených zemřel a Američan Warren Anderson, který byl v době havárie ředitel koncernu Union Carbide, se odmítl k soudu dostavit.

Na pomoc obětem vznikla v Bhópálu řada organizací. Nejznámější z nich je nestátní klinika Sambhavna Trust, která poskytuje zdarma lékařskou péči obětem katastrofy i jejich potomkům. V přístupu kliniky se mísí klasická medicína s tradiční ájurvédou a sociální prací. Zaměstnanci se také intenzivně věnují výzkumu vlivu jedovatých plynů na lidské zdraví.

Související články

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Bhópálská katastrofa je největší známá průmyslová havárie v historii, která se udála v noci z 2. na 3. prosince 1984 v indickém městě Bhópál v chemické továrně patřící americké společnosti Union Carbide. Během nehody uniklo do okolí továrny 27 tun methylisokyanátu (MIC), kyanovodíku a dalších látek poškozujících lidské zdraví.

# data[].attributes.body
Černobylská havárie

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Černobylská havárie je dosud nejzávažnější havárií v historii jaderné energetiky. V časných ranních hodinách v sobotu 26. dubna 1986 došlo během technické zkoušky v Černobylské jaderné elektrárně na severu Ukrajiny k abnormálnímu vzrůstu výkonu a následnému prudkému zvýšení tlaku páry v jaderném reaktoru typu RBMK-1000 ve 4. bloku elektrárny. V 01:23 moskevského času odhodila mohutná parní expanze víko reaktoru a vyústila v požár, sérii dalších explozí a roztavení reaktoru. Aktivní zóna reaktoru a související bezpečnostní systémy byly okamžitě zničeny nebo těžce poškozeny. Okolí reaktoru bylo kontaminováno radioaktivními úlomky grafitu a palivových tyčí.

Do atmosféry se uvolnil radioaktivní mrak, který postupoval západní částí Sovětského svazu, východní Evropou a Skandinávií do celé severní polokoule. Byly kontaminovány rozsáhlé oblasti Ukrajiny, Běloruska a Ruska. Široké okolí elektrárny, včetně blízkého města Pripjať, bylo evakuováno a změněno v uzavřenou zónu. V období 1986-2000 došlo k přesídlení více než 350 000 lidí. Budova reaktoru byla ještě v roce 1986 obestavěna železobetonovým sarkofágem, který měl zamezit další kontaminaci okolního prostředí. V letech 2010-2019 byl postaven nový kryt, který obklopuje ten původní.

Je obtížné přesně určit počet úmrtí způsobených událostmi v Černobylu - odhady se pohybují od 31 zemřelých (přímo při havárii a do tří měsíců po ní) až po bezmála milion. Dle Dany Drábové, předsedkyně Státního úřadu pro jadernou bezpečnost, se celkový počet lidí, kteří v důsledku havárie zemřeli nebo v budoucnosti mohou zemřít (z celkově postižených 500 tisíc), odhaduje na 4000.

Příčin havárie bylo více: typ použitého reaktoru RBMK, nevhodně provedený pokus a nedostatečná kompetence personálu. K rozsahu následků přispěly nepřipravenost a nevhodné kroky v krizovém postupu řešení následků havárie. Černobylská havárie je jednou ze dvou jaderných havárií ohodnocených podle Mezinárodní stupnice jaderných událostí nejvyšším stupněm sedm (druhou je havárie elektrárny Fukušima I v Japonsku v březnu 2011).

Černobylská jaderná elektrárna byla postavena v 70. letech 20. století 15 km severozápadně od města Černobyl, 10 km od hranic s Běloruskem a 110 km severně od Kyjeva. V její těsné blízkosti, tři kilometry severozápadním směrem, bylo v té době vybudováno zcela nové sídlištní město Pripjať, které mělo sloužit především pro pracovníky elektrárny a jejich rodiny. Elektrárna i města Pripjať a Černobyl leží na břehu řeky Pripjať, jež se vlévá do Dněpru. V době havárie byly v provozu čtyři jaderné bloky, každý o výkonu 950 MW elektrické energie (3,2 GW tepelné energie), které dohromady tvořily asi 10 % ukrajinské výroby elektrické energie. Stavba elektrárny začala roku 1972, reaktor č. 1 byl dokončen v roce 1977, následován č. 2 (1978), č. 3 (1981) a č. 4 (1983). Dva další bloky (č. 5 a č. 6, každý také o výkonu 950 MW) byly v době havárie rozestavěny. Všechny čtyři reaktory byly typu RBMK-1000, tedy chlazené obyčejnou vodou a moderované grafitem.

Na 25. dubna 1986 bylo naplánováno odstavení reaktoru bloku číslo 4 pro pravidelnou údržbu. Bylo rozhodnuto využít této příležitosti k otestování funkce regulátoru magnetického pole rotoru (předešlé zkoušky v letech 1982, 1984 a 1985 skončily neúspěšně). Zkouška měla ověřit, zda v případě současného výpadku zdrojů elektrické energie bude turbogenerátor při svém setrvačném doběhu schopen ještě zhruba 40 sekund napájet hlavní cirkulační čerpadla nezbytná pro chlazení reaktoru. (Elektrárna disponovala záložními dieselovými generátory, ale trvalo asi 75 sekund, než po spuštění dosáhly dostatečného výkonu.)

Podle plánu experimentu měl být reaktor použit k roztočení turbíny, poté měla být turbína od reaktoru odpojena a měla se dál točit jen vlastní setrvačností. Výstupní výkon reaktoru měl být snížen z normálních 3,2 GW na 700 MW tepla, aby test probíhal při bezpečnějším nízkém výkonu.

Snižování výkonu bylo zahájeno 25. dubna v 1 hodinu po půlnoci. Po 12 hodinách ve 13:05 byl již výkon reaktoru snížen na polovinu a došlo k odstavení prvního turbogenerátoru, nato byl odpojen i systém havarijního chlazení.

Krátce poté však dispečink energetických závodů požádal o udržení stávajícího výkonu bez dalšího snižování (údajně se před koncem měsíce v továrnách doháněl plán). Experiment byl tudíž na téměř 9 hodin pozastaven a mezitím nastoupila nová směna operátorů, nedostatečně obeznámená s probíhajícím děním.

Ve 23:10 bylo zahájeno další snižování výkonu reaktoru. Skutečný výstupní výkon ovšem z neznámých důvodů (pravděpodobně chybou operátora) klesl až k 30 MW. Následkem toho se prudce zvýšila koncentrace neutrony pohlcujícího produktu štěpení - xenonu 135; tento produkt by se normálně při vyšších hodnotách výkonu v reaktoru ihned přeměňoval dále. Tomuto jevu spojenému s přechodným poklesem reaktivity se říká xenonová otrava reaktoru. Po dobu mnoha hodin nedovolí obnovit činnost reaktoru, dokud nedojde k samovolnému rozpadu izotopu. V experimentu by nebylo možno pokračovat a reaktor by musel zůstat nějakou dobu mimo provoz. Obsluha se proto snažila zvýšit výkon a udržet reaktor v chodu vysunováním regulačních tyčí. Operátoři přitom měli udržovat tzv. operativní zásobu reaktivity a tento předpis nedodrželi. Nebyli informováni, proč je to důležité, a technicky neměli možnost aktuální zásobu sledovat během experimentu.

Přestože se nedařilo dostatečně zvýšit výkon, obsluha se rozhodla nezastavit reaktor a pokračovat v experimentu při 200 MW namísto plánovaných 700 MW. Kvůli přemíře neutrony pohlcujícího xenonu 135 byly regulační tyče vysunuty z reaktoru o něco dále, než by bylo při normálním bezpečném řízení přípustné. Jako součást experimentu byla 26. dubna v 1:05 spuštěna hlavní cirkulační čerpadla poháněná turbínovým generátorem; vodní tok takto generovaný překročil meze stanovené bezpečnostní regulací. Vodní tok se ještě zvýšil v 1:19; a protože voda také pohlcuje neutrony, toto další zvýšení vodního toku si vynutilo dokonce i odstranění manuálně ovládaných regulačních tyčí, což vytvořilo vysoce nestabilní a nebezpečné provozní podmínky. Přesto žádný předpis nezakazoval, aby všechna čerpadla pracovala naplno.

V 1:23:04 začal experiment. Nestabilní stav reaktoru se nijak neprojevil na kontrolním panelu a nezdálo se, že by se kdokoliv z obsluhy reaktoru obával nebezpečí. Operátoři odpojili elektrické napájení oběhových čerpadel, a protože je poháněl turbínový generátor jen setrvačností, vodní tok se zmenšoval. Turbína byla odpojena od reaktoru a tlak páry v aktivní zóně reaktoru rostl. Jak se chladicí voda zahřívala, v jejím potrubí se začaly vytvářet kapsy páry. Reaktor typu RBMK se vyznačuje vysokým kladným dutinovým koeficientem, což znamená, že při přeměně vody (která pohlcuje neutrony) v páru se výkon reaktoru prudce zvyšuje a reaktor se stává nestabilnějším a nebezpečnějším.

V 1:23:40 stiskli operátoři tlačítko „AZ-5" (аварийная защита - havarijní ochrana), které zajišťuje rychlé odstavení reaktoru - kompletní zasunutí všech regulačních tyčí, včetně manuálně ovládaných tyčí, které byly vytaženy dříve. Není jasné, zda šlo o nouzové opatření, či zda to byl rutinní krok odstavení reaktoru po skončení experimentu (bylo naplánováno odstavení reaktoru kvůli pravidelné údržbě). Obvykle se předpokládá, že rychlé odstavení bylo spuštěno jako odpověď na neočekávané prudké zvýšení výkonu.

Naproti tomu Anatolij Stěpanovič Ďatlov, provozní zástupce hlavního inženýra, napsal ve své knize Černobyl. Jak to bylo: „Před 01:23:40 centrální řídicí systém nezaregistroval žádné změny parametrů, které mohly ospravedlnit rychlé odstavení. Komise nashromáždila a analyzovala velké množství materiálů, a jak se vyslovila ve své zprávě, nemohla najít důvod, proč bylo rychlé odstavení spuštěno. Není třeba hledat důvod. Reaktor byl po skončení experimentu jednoduše odstaven."

Kvůli pomalému mechanismu spouštění regulačních tyčí (18-20 sekund do ukončení operace), jejich specifické konstrukci a dočasnému odpojení chladicího okruhu došlo ke zvýšení rychlosti reakce. Zvýšená produkce tepla způsobila deformaci šachet regulačních tyčí. Po zasunutí asi do jedné třetiny se tyče zasekly a nebyly proto schopné zastavit reakci. V 1:23:47 vzrostl tepelný výkon reaktoru na asi 30 GW, tedy desetinásobek normálního provozního stavu.

Prudce zvýšený tlak páry způsobil velkou parní expanzi, která odhodila víko reaktoru o hmotnosti 1 000 t (některé zdroje udávají 2 000 t) a potrhala chladicí potrubí. Po několika sekundách následovala druhá, silnější exploze. Pravděpodobně vybuchl vodík a oxid uhelnatý, vznikající v přehřátém reaktoru reakcí uhlíku s vodní párou. Síla druhé exploze se odhaduje na ekvivalent 10 tun TNT. Došlo ke zničení horních pater a střechy celé haly.

Střecha elektrárny byla pokryta hořlavým asfaltem. Ten se vznítil od žhavých trosek vyletujících z reaktoru. Hrozilo, že se požár rozšíří i na 3. blok. Toto nebezpečí bylo odvráceno za cenu toho, že mnozí z hasičů dostali vysokou dávku radiace. Požár ovšem přispěl k rozptýlení radioaktivního materiálu a celkové kontaminaci vnějších oblastí.

Existují spory ohledně přesného pořadí událostí po 1:22:30 kvůli nesrovnalostem mezi zprávami očitých svědků a záznamy z elektrárny. Nejpřijímanější verze byla již popsána výše. Podle této teorie nastala první exploze asi v 1:23:47, sedm sekund poté, co operátoři spustili „rychlé odstavení". Někdy se prohlašuje, že exploze se stala dříve, nebo že následovala okamžitě po aktivaci havarijní ochrany (to byla pracovní verze sovětské komise studující havárii). Rozdíl je důležitý, protože pokud by se reaktor dostal do kritického stavu několik sekund po spuštění rychlého odstavení, jeho selhání by šlo na vrub špatné konstrukce regulačních tyčí, naproti tomu exploze v okamžiku spuštění rychlého odstavení by spíše ukazovala na chybu operátorů. V čase 1:23:39 byla v oblasti Černobylu zaznamenána slabá seismická událost, podobná zemětřesení o magnitudu 2,5. Tato událost mohla být způsobena explozí nebo mohlo jít jen o náhodnou shodu okolností. Situaci komplikuje fakt, že tlačítko AZ-5 (spuštění mechanizmu rychlé odstávky reaktoru) bylo stisknuto více než jednou a Alexandr Akimov, vedoucí směny, který tlačítko AZ-5 stiskl (zemřel o dva týdny později), řekl těsně před smrtí: „Nevím, jak se to mohlo stát. Udělal jsem vše, jak jsem měl."

Dopady havárie byly ještě zhoršeny nekompetentností místního vedení a nedostatkem náležitého vybavení. Všechny dozimetry v budově čtvrtého reaktoru kromě dvou měly limit 1 mR/s, tj. 3,6 R/h. Zbývající dva měly limit 1 000 R/s, ale přístup k jednomu z nich byl zablokován explozí a druhý selhal ihned po zapnutí. V některých částech řídící místnosti se radioaktivita pohybovala okolo 800mR/s, v jiných částech byl ale překročen rozsah radiometru. Proto pracovníci směny předpokládali intenzitu kolem 5R/h, což by jim při legislativním limitu 25R dalo několik hodin na práci. Skutečná úroveň byla v některých oblastech více než 20 000 R/h; dávka smrtelná v 50% případů je asi 500 rentgenů). Nízké naměřené úrovně radioaktivity umožnily náčelníku směny Alexandru Akimovovi předpokládat, že reaktor zůstal nedotčen. Důkazy opaku, jako například kousky grafitu a paliva reaktoru ležící kolem budov, byly ignorovány a údaje jiného dozimetru přineseného ve 4:30 byly odmítnuty s tím, že přístroj musí být vadný. Akimov zůstal se směnou v budově reaktoru až do rána a pokoušel se do reaktoru čerpat vodu. Nikdo nenosil ochranný oblek. Většina z nich, včetně Akimova samotného, zemřela na nemoc z ozáření během tří týdnů následujících po havárii.

Brzy po havárii přijeli hasiči uhasit požár. Nikdo jim neřekl, že sutiny a kouř jsou nebezpečně radioaktivní. Příčinu požáru neznali a proto hasili vodou i reaktor samotný, v němž byla teplota asi 2 000 °C. Při této teplotě se voda rozkládala na vodík a kyslík a opětné slučování těchto látek provázely výbuchy, které dále přispěly k úniku radioaktivity. Ohně mimo reaktor byly uhašeny v 5 hodin, mnoho hasičů však utrpělo ozáření vysokými dávkami radiace. Vládní komisař určený k vyšetření havárie přijel do Černobylu ráno 26. dubna. V té chvíli byli již dva lidé mrtvi a 52 bylo hospitalizováno. V noci z 26. na 27. dubna - více než 24 hodin po explozi - komisař, konfrontovaný s dostatečnými důkazy o vysoké úrovni radiace a s množstvím případů ozáření, přiznal zničení reaktoru a přikázal evakuaci blízkého města Pripjať.

V neděli 27. dubna v 01:13 a 02:13 byly vypnuty bloky 1 a 2. Z vrtulníků bylo na reaktor svrženo 40 tun karbidu boru (karbidu čtyřboru B ₄ C), 800 tun dolomitu, 2400 tun olova a 1800 tun písku a jílu. Únikům radioaktivního materiálu do ovzduší se podařilo zamezit až po devíti dnech od havárie. Aby byl zapečetěn reaktor a jeho obsah, byl kolem něj od června do listopadu 1986 postaven velký železobetonový kryt, přezdívaný „sarkofág". Sovětská vláda vyslala na místo pracovníky, aby je vyčistili, posbírali radioaktivní trosky vyvržené z reaktoru a umístili je dovnitř budov. Mnoho těchto likvidátorů (členů armády a jiných pracovníků) pracovalo bez dostatečných ochranných pomůcek. 2. října při stavebních a čisticích pracích zavadil vrtulník Mi-8 o lano jeřábu a zřítil se těsně vedle 4. bloku; zahynula celá čtyřčlenná posádka.

V pondělí 28. dubna Sovětský svaz o havárii poprvé informoval v moskevském rozhlasu a přes zpravodajskou agenturu TASS.

Analýza Mezinárodní agentury pro atomovou energii z roku 1986, INSAG-1, označila za hlavní příčinu havárie akce operátorů. V lednu 1993 ale vydala MAAE revidovanou analýzu (INSAG-7, vročeno 1992), v níž vinu přisoudila jak konstrukci reaktoru, tak chybám operátorů. INSAG-7 také retrahuje některá tvrzení z INSAG-1, která byla založena na nepravdivých informacích ze sovětské strany.

Dle revidované analýzy INSAG-7 přispěly k nehodě následující faktory:

„Zařízení, které nesplňovalo bezpečnostní normy platné v době, kdy bylo navrženo, a dokonce obsahovalo nebezpečné funkce;

Nedostatečná bezpečnostní analýza;

Nedostatečná pozornost věnovaná nezávislému bezpečnostnímu dohledu;

Provozní postupy nejsou uspokojivě založeny na bezpečnostní analýze;

Nedostatečná a neúčinná výměna důležitých bezpečnostních informací jak mezi operátory, tak mezi operátory a projektanty;

Nedostatečné porozumění bezpečnostním aspektům zařízení ze strany operátorů;

Nedostatečné dodržování formálních požadavků provozních a zkušebních postupů ze strany operátorů;

Nedostatečně účinný regulační režim, který nedokázal čelit tlakům na výrobu;

Obecný nedostatek bezpečnostní kultury v jaderných záležitostech, a to jak na národní, tak na místní úrovni."

Soud s pracovníky elektrárny proběhl v červenci 1987. Ředitel Černobylské jaderné elektrárny Brjuchanov, hlavní inženýr Fomin a provozní zástupce hlavního inženýra Ďatlov byli odsouzeni na 10 let pracovního tábora. Náčelník směny Rogoškin dostal 5 let, náčelník reaktorového cechu Kovalenko 3 roky, inspektor Gosatomnadzoru Lauškin 2 roky. Všichni byli propuštěni po odpykání poloviny trestu kromě Lauškina, který zemřel ve vězení.

Dva pracovníci elektrárny (Valerij Choděmčuk a Vladimir Šašenok) zemřeli v den havárie. 237 lidí bylo ihned po havárii hospitalizováno a u 134 z nich byl diagnostikován akutní radiační syndrom, do 3 měsíců zemřelo 28 z nich. V následujících 10 letech zemřelo dalších 14 (ne nutně v důsledku radiace) z původních 237. Mnozí z obětí byli hasiči a záchranáři snažící se dostat havárii pod kontrolu, kteří nebyli plně informováni, jak nebezpečné je ozáření.

Černobylský 4. reaktor obsahoval asi 190 tun oxidu uraničitého a produktů štěpení. Odhady podílu uniklého materiálu se pohybují mezi 13 a 30 procenty. Kontaminovaný materiál se pohyboval atmosférou v závislosti na počasí. Podle zpráv sovětských a západních vědců dopadlo z kontaminace, která postihla území dřívějšího Sovětského svazu, 60 % na Bělorusko. Rovněž byla kontaminována rozsáhlá oblast Ruské federace jižně od Brjansku a části severozápadní Ukrajiny.

Na počátku byl Černobyl utajovanou katastrofou. První důkazy, že se stala velká jaderná havárie, nepřinesly sovětské zdroje, ale pocházejí ze Švédska. 27. dubna pracovníci Forsmarkské jaderné elektrárny (přibližně 1 100 km od Černobylu) nalezli radioaktivní částice na svém oblečení. Pátrání prokázalo, že problém není ve švédských elektrárnách, což ukázalo na vážný jaderný problém v západní části Sovětského svazu. Ještě 1. května se v Kyjevě konaly obvyklé prvomájové manifestace, neboť obyvatelstvo nebylo o katastrofě informováno. Cyklistický Závod míru (Varšava-Berlín-Praha) byl dokonce v těchto dnech přemístěn z ČSSR na několik etap do Kyjeva, včetně československých reprezentantů ( Regec a spol.), letecky.

Oficiálně nebylo informováno o zamoření ani obyvatelstvo tehdejšího Československa, přestože zvýšenou radioaktivitu zaznamenali pracovníci elektrárny Dukovany již v pondělí 28. dubna 1986. V noci z 29. na 30. dubna 1986 zachytili stopy kontaminace ovzduší v rámci běžně prováděných měření, což následně potvrdila data z Krajských hygienických stanic. Největší radioaktivní spad byl díky hustému dešti na Jesenicku a na území Novohradských a Orlických hor. Odhadované dávky ozáření obyvatelstvu však byly poměrně nízké, takže nebyla zahájena žádná zvláštní protiopatření. Od 1. května 1986 ovšem začal být pravidelně kontrolován obsah radionuklidů v mléce a mléčných výrobcích, později i v pitné vodě, zelenině, obilninách, mase, ale i v krmivu pro dobytek, v houbách a lesních plodech.

Pracovníky účastnící se obnovy a vyčištění po havárii zasáhly vysoké dávky radiace. Ve většině případů nebyli vybaveni osobními dozimetry měřícími množství obdržené radiace, takže velikost těchto dávek mohli odborníci jen odhadovat. I tam, kde se dozimetry používaly, se dozimetrické procedury lišily. O některých pracovnících se předpokládá, že odhady dávek radiace v jejich případě jsou mnohem přesnější než u jiných. Podle sovětských odhadů se 300 000 až 600 000 lidí účastnilo vyčištění 30 km evakuační zóny kolem reaktoru, ale mnoho z nich vstoupilo do zóny až 2 roky po havárii. (Odhady množství likvidátorů - pracovníků přivezených do oblasti na řízení krize a práce na obnově - se liší; Světová zdravotnická organizace například uvádí sumu 800 000, a také Rusko počítá mezi likvidátory některé lidi, kteří ve skutečnosti v kontaminovaných oblastech nepracovali). V prvním roce po havárii se množství lidí pracujících na vyčištění zóny odhadovalo na 211 000 a tito pracovníci obdrželi odhadovanou průměrnou dávku 165 mSv (16,5 Rem).

Některé děti byly v kontaminovaných oblastech vystaveny vysokým dávkám až 50 Gy, což zvýšilo výskyt rakoviny štítné žlázy, protože přijímaly radioaktivní jód, izotop s krátkým poločasem rozpadu, z místního kontaminovaného mléka. Několik studií potvrzuje, že výskyt rakoviny štítné žlázy mezi dětmi v Bělorusku, Ukrajině a Rusku prudce vzrostl. MAAE poznamenává, že „1 800 dokumentovaných případů rakoviny štítné žlázy u dětí, kterým bylo 14 a méně let ve chvíli, kdy se stala havárie, je mnohem vyšší hodnota než normálně," ale neuvádí očekávanou běžnou úroveň. Vyskytující se typy dětské rakoviny štítné žlázy jsou velké a agresivní, ale podaří-li se je včas rozpoznat, lze je vyléčit. Léčba spočívá v operaci následované aplikací radioaktivního jódu 131 na potlačení metastáz. Tato léčba se dosud jeví úspěšnou u všech diagnostikovaných případů.

Na konci roku 1995 spojila Světová zdravotnická organizace téměř 700 případů rakoviny štítné žlázy u dětí a adolescentů s černobylskou havárií a mezi nimi asi 10 úmrtí připsala radiaci. Na druhou stranu, ze zaznamenaného výrazného nárůstu rakoviny štítné žlázy vyplývá, že je alespoň částečně důsledkem rentgenování. Typická čekací doba radiací vyvolané rakoviny štítné žlázy je asi 10 let; ale zvýšení dětské rakoviny štítné žlázy v některých regionech je pozorováno již od roku 1987. Pravděpodobně se toto zvýšení buďto nevztahuje k havárii, nebo jsme dosud mechanismu stojícímu za ním správně neporozuměli.

Dosud nelze rozpoznat žádné zvýšení leukémie, očekává se však, že bude jasně zaznamenáno v následujících několika letech společně s nárůstem výskytu jiných rakovin, i když pravděpodobně statisticky nerozpoznatelným. Žádné zvýšení připsatelné Černobylu se nepodařilo prokázat u vrozených vad, nepříznivých výsledků těhotenství, ani u jiných nemocí způsobených radiací u obecné populace, ať už v kontaminovaných oblastech, nebo ještě dále.

Brzy po havárii byl největším zdravotním rizikem radioaktivní jód s poločasem rozpadu 8 dnů. Dnes budí největší obavy kontaminace půdy izotopy stroncia a cesia , které mají poločas rozpadu kolem 30 let. Nejvyšší koncentrace ¹³⁷Cs byly nalezeny v povrchových vrstvách půdy, kde jsou absorbovány rostlinami, hmyzem a houbami a dostávají se tak do místního potravního řetězce. Dřívější testy (kolem roku 1997) ukázaly, že v kontaminovaných oblastech množství ¹³⁷Cs ve stromech stále vzrůstá. Existují důkazy, že se kontaminace přesouvá do podzemních zvodní a uzavřených vodních rezervoárů, jako jsou jezera a rybníky ( 2001, Germenchuk). Předpokládá se, že hlavním způsobem odstranění kontaminace bude přirozený rozpad ¹³⁷Cs na stabilní izotop barya ¹³⁷ Ba, neboť vymývání deštěm a povrchovou vodou se ukázalo jako zanedbatelné.

Jak dokládají poznámky MAAE, přestože černobylská havárie uvolnila tolik radioaktivní kontaminace jako 400 bomb z Hirošimy, byl její celkový dopad asi 100× až 1 000× menší než kontaminace způsobená atmosférickými testy jaderných zbraní v polovině 20. století. Lze proto tvrdit, že ačkoliv byla černobylská havárie obrovskou lokální katastrofou, nepřerostla v katastrofu globální.

Podle zpráv sovětských vědců na první mezinárodní konferenci o biologických a radiologických aspektech černobylské havárie (konané v září 1990) dosáhla úroveň spadu v 10 km zóně kolem elektrárny až 4,81 G Bq/m². Takzvaný „ Rudý les " z borovic, zničený silným radioaktivním spadem, leží v této 10 km zóně a začíná hned za komplexem reaktoru. Název lesa pochází z dnů po havárii, kdy se stromy jevily temně rudé, jak hynuly na následky ozáření. Během vyčišťovacích operací po havárii byla většina z 4 km² lesa srovnána se zemí a spálena. Území Rudého lesa zůstalo jednou z nejvíce kontaminovaných oblastí na světě. Na druhou stranu se ukazuje, že jde o lokalitu bohatou na výskyt mnoha ohrožených druhů, protože není osídlena člověkem. Ale i půda a lesy ze širokého okolí byly zasaženy radioaktivním spadem. Proto i v současnosti trvá hrozba lesního požáru, který by do ovzduší nad Evropu rozšířil radioaktivní prvky.

Sovětští činitelé zahájili evakuaci obyvatel z oblasti Černobylu 36 hodin po havárii. V květnu 1986, o měsíc později, už byli přemístěni všichni, kdo žili v okruhu 30 km kolem elektrárny (asi 116 000 lidí). Celkem bylo na území Běloruska, Ruska a Ukrajiny evakuováno nebo přesídleno v období 1986-1990 118 400 lidí, v období 1991-2000 dalších 232 000 lidí, celkem tedy 350 400 lidí.

Ministerstvo zdravotnictví předpokládá po následujících 70 let 2% zvýšení úrovně rakoviny u většiny obyvatelstva, která byla zasažena (informační zdroje se liší) 5-12 E Bq (tj. 5-12×10 ¹⁸ Bq) radioaktivní kontaminace uvolněné z reaktoru.

Podle zpráv sovětských vědců bylo 28 000 km² kontaminováno ¹³⁷ Cs o úrovni vyšší než 185 kBq/m². V této oblasti žilo přibližně 830 000 lidí. Asi 10 500 km² bylo kontaminováno ¹³⁷Cs o úrovni vyšší než 555 kBq/m². Z této plochy zhruba 7 000 km² leží v Bělorusku, 2 000 km² v Ruské federaci a 1 500 km² na Ukrajině. V této oblasti žije asi 250 000 lidí. Jejich zprávy potvrdil International Chernobyl Project Mezinárodní agentury pro atomovou energii.

Dnes je dříve zcela evakuovaná oblast kolem elektrárny rozdělena na dvě zóny. V té první žije asi 600 starších lidí, kteří se do oblasti dobrovolně vrátili a dostávají peněžní příspěvek od státu, který zajišťuje také dovoz jídla a vody z nezamořených oblastí. Do druhé, tzv. mrtvé zóny mají přístup jen vědci, pracovníci elektrárny a exkurze.

Výsledky studií, hlavně udávané počty postižených, se velmi liší podle toho, která organizace je vypracovala. Na nejoptimističtějším kraji spektra se nacházejí zprávy vydávané MAAE. S mírným odstupem následuje WHO, a dále UNSCEAR (komise OSN pro studium efektů radiace), které uvádějí větší počty postižených, ale zůstávají řádově stejné. Řádově vyšší počty postižených uvádějí studie postsovětských výzkumníků, studie německé sekce organizace lékařů pro zamezení jaderné válce (IPPNW) a německé společnosti pro radiační ochranu (GfS), a studie vypracované pro stranu Zelených, či Greenpeace.

První studie: nejméně 30 000 zemře

Zpráva SSSR (Legasov, 1986) vypracovaná pro Vídeňskou mezinárodní konferenci v srpnu 1986 odhaduje počet lidí, kteří zemřou rakovinou způsobenou izotopy radiocesia na 30 000 až 40 000. MAAE označila předpověď za extrémně nadhodnocenou a stanovila max. počet na 25 000, pak na 10 000 a 5 100. Autor studie, profesor Valerij Legasov, byl nalezen oběšený 27. dubna 1988.

11 let poté: chronické ukládání Cs-137

V roce 1997 tým profesora Juryje Bandažeuského, patologa a ředitele zdravotního centra v běloruském kraji Homel, studoval aktivitu radiocesia v tělech zemřelých osob, a jejich potravě z této zemědělské oblasti. Hlavní poznatky ze studie jsou:

Koncentrace radiocesia v místní zelenině, mléku, a zejména lesních plodech roste, a jejich konzumenti jsou těžce zamoření.

Děti do 6 měsíců jsou nejpostiženější, aktivita radiocesia je až 11 000 Bq/kg ve slinivce, 6 250 Bq/kg ve štítné žláze, v srdci 5 333 Bq/kg. Účinným transportním prostředkem pro radiocesium je mateřské mléko. Děti zemřely na: sepsi, degeneraci mozku, hnisavé krvácení, poruchu srdce, tedy nikoliv na rakovinu.

V tělech 51 dětí do 10 let věku nalezli 2 až 3krát větší koncentrace radiocesia než u dospělých. Nejvyšší úrovně byly ve štítné žláze (2 054 Bq/kg), nadledvinách (1 576 Bq/kg), slinivce (1 359 Bq/kg).

Vzorky byly měřeny ukrajinskými a německými přístroji, pro kontrolu byly vzorky dvakrát přeměřeny ve Francii.

Studie konstatovala, že dříve byly školní děti posílány jednou ročně na měsíční ozdravný pobyt ze zasažené zóny, a ve školní jídelně dostávaly zdarma nekontaminované jídlo. Z úsporných důvodů byl pobyt v sanatoriu zkrácen a některé kontaminované oblasti prohlášeny za „čisté", což ukončilo dodávku dekontaminované školní stravy. Studie požadovala pokračování, jelikož kontaminovaná zemědělská půda začala být obdělávána, čímž se radiocesium dostalo do oběhu.

Studie byla publikována v roce 2003, v době, kdy byl profesor Bandaževský ve výkonu osmiletého trestu za údajné přijetí úplatku. Po čtyřech letech mezinárodních protestů a petic byl propuštěn.

20 let poté: další studie

Podle zprávy Černobylského fóra, sdružujícího osm agentur OSN včetně Světové zdravotnické organizace (WHO), s výjimkou 4000 případů rakoviny štítné žlázy u dětí, které se podařilo ve většině případů úspěšně vyléčit, neexistuje vědecký důkaz, že by v zasažených oblastech Ukrajiny, Běloruska a Ruska došlo v důsledku havárie v Černobylu ke zvýšenému výskytu rakoviny, leukemie nebo vrozených vad. Podle BBC zvýšený výskyt rakoviny štítné žlázy u dětí souvisí s distribucí kontaminovaného mléka v době havárie.

V roce 2005 bylo v studii MAAE množství lidí, kteří zemřou na rakovinu způsobenou katastrofou, odhadováno na 9 000 až 10 000.

„Jiná zpráva o Černobylu" (Fairlie, Sumner, 2006) odhaduje množství lidí, kteří v budoucnu zemřou na rakovinu způsobenou katastrofou, na 30 000 až 60 000. MAAE se zabývá pouze populací tří států (Bělorusko, Ukrajina, Rusko), zatímco dle této zprávy více než polovina radioaktivního spadu skončila na nesovětských územích Evropy. Avšak podle jiných zpráv přibližně 60 % radioaktivního spadu skončilo v Bělorusku.

Problémy samotné elektrárny katastrofou ve 4. reaktoru neskončily. Ukrajinská vláda ponechala kvůli nedostatku elektřiny v zemi tři zbývající reaktory v provozu. V roce 1991 poškodil požár kabelové vedení reaktoru číslo 2 a odpovědní činitelé prohlásili, že je neopravitelně poškozen a odpojili ho. Reaktor číslo 1 byl odstaven v listopadu 1996 jako část dohody mezi ukrajinskou vládou a mezinárodními organizacemi jako je MAAE o ukončení činnosti elektrárny. V listopadu 2000 ukrajinský prezident Leonid Kučma během slavnostního zakončení provozu osobně zmáčkl vypínač 3. reaktoru a odstavil tím definitivně celou elektrárnu.

Sarkofág je ocelobetonová konstrukce, která zakrývá budovu reaktoru č. 4. Navrhování sarkofágu začalo 20. května 1986, výstavba trvala od června do konce listopadu téhož roku. Sarkofág ale nedokáže trvale účinně uzavřít zničený čtvrtý reaktor. Jeho chvatná konstrukce, v mnoha případech prováděná na dálku průmyslovými roboty, má za následek jeho rychlé stárnutí a pokud by se zhroutil, mohl by se uvolnit další mrak radioaktivního prachu.

Pod sarkofágem zůstalo po havárii asi 95 % paliva reaktoru, což představuje radioaktivitu asi 18 MCi = 0,67 EBq. Radioaktivní materiál se skládá ze zbytků aktivní zóny reaktoru, prachu a lávě podobných „palivo obsahujících materiálů" ( FCM), které ztuhly do keramické formy. V reaktoru byl popsán i nový nerost - černobylit. Podle střízlivých odhadů se pod železobetonovým obalem nachází také nejméně 4 tuny radioaktivního prachu.

Do sarkofágu prosakuje voda, kterou je nutno odčerpávat a ukládat jako radioaktivní odpad. Vysoká vlhkost uvnitř krytu přispívá ke korozi jeho ocelové konstrukce a následnému úniku radioaktivity.

Nový kryt je navržen tak, aby zabránil úniku radioaktivních látek do okolí, chránil reaktor před povětrnostními vlivy a umožnil bezpečné rozebrání původního sarkofágu a pozůstatků reaktoru. Je to oblouková konstrukce profilu obrácené řetězovky vysoká 108 m, dlouhá 162 m a široká 257 m. Výstavba krytu probíhala od září 2010, kryt byl dokončen a zprovozněn na přelomu let 2018 a 2019.

Havárii, jejím dopadům, či prostředí Černobylské elektrárny a opuštěných okolních měst se věnuje řada dokumentárních filmů. Natočeny byly také celovečerní dramatické snímky inspirované skutečnou událostí, i filmy zcela fikční (sci-fi, horor). Roku 2013 byl odvysílán ukrajinský seriál , který se odehrává v Pripjati v době nehody. V roce 2019 vznikl dramatický britsko-americký seriál zachycující průběh havárie a její řešení.

Regulační tyče se skládaly ze dvou částí: horní část (absorbér) byla vyrobena z bóru, který velmi účinně pohlcuje neutrony. Dolní část (vytěsnitel) byla z grafitu, který ovšem pohlcuje mnohem méně neutronů než voda, která je při zasouvání tyče vytlačena z kanálku. Proto v okamžiku zasunutí zcela vysunuté regulační tyče došlo nejprve ke zvýšení výkonu ve spodní části reaktoru.

1. The Human Consequences of the Chernobyl Nuclear Accident [PDF]. UNDP a UNICEF, 22.01.2002 [cit. 2018-05-05]. S. 66 (PDF 69). Table 5.3: Evacuated and resettled people. Dostupné online. (anglicky)

2. Яблоков А. В., Нестеренко В. Б., Нестеренко А. В.: Чернобыль: последствия катастрофы для человека и природы. Издательство Наука, СПб, 2007. https://www.yabloko.ru/node/28142. Anglický překlad: Yablokov, Nesterenko, Nesterenko: Chernobyl: Consequences of the Catastrophe for People and the Environment. 2009. New York. https://archive.org/details/YablokovChernobylBook_201603

3. KARPAN, Nikolaj V. Чернобыль. Месть мирного атома.. Dněpropetrovsk: IKK "Balans-Klub", 2006. Dostupné online. . Kapitola Программа испытаний, s. 312-313. (rusky) Archivováno 1. 4. 2020 na Wayback Machine

4. ĎATLOV, Anatolij Stěpanovič. Чернобыль. Как это было. [s.l.]: [s.n.], 1995. Dostupné online. Dostupné také na: [1]. Kapitola 4. (rusky)

5. Serhii Plokhy, Chernobyl: The History of a Nuclear Catastrophe, s. 130

6. Informationskreis KernEnergie (Hrsg.): Der Reaktorunfall in Tschernobyl. 4. Auflage. Hermann Schlesener KG, Berlin 2007, , (PDF), s. 14 (německy)

7. Citováno dle: BELBÉOCH, Bella. Responsabilités occidentales dans les conséquences sanitaires de la catastrophe de Tchernobyl, en Ukraine, Biélorussie et Russie. In: Ivo Rens, Joel Jakubec. Radioprotection et droit nucleaire. [s.l.]: Georg éditeur, 1998. Dostupné online.

8. Pazukhin E. M. 1994. Fuel-containing lavas of the Chernobyl NPP fourth block: topography, physicochemical properties, and formation scenario. Radiochemistry. číslo 36. Ss. 109-154. (anglicky)

MOULD, R. F. Chernobyl Record. Bristol, Philadelphia: Institute of Physics Publishing, 2000. 420 s. Google Books. . (anglicky)

PLOKHY, Serhii. Černobyl: historie jaderné katastrofy. Přeložil Petr KOVAŘÍK. Brno: Jota, 2019. . (česky)

Fotografie a videa:

# data[].attributes.attachment_link.description
Černobylská havárie je dosud nejzávažnější havárií v historii jaderné energetiky. V časných ranních hodinách v sobotu 26. dubna 1986 došlo během technické zkoušky v Černobylské jaderné elektrárně na severu Ukrajiny k abnormálnímu vzrůstu výkonu a následnému prudkému zvýšení tlaku páry v jaderném reaktoru typu RBMK-1000 ve 4. bloku elektrárny.

# data[].attributes.body
Ropná havárie tankeru Exxon Valdez

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Exxon Valdez

Základní údaje

Typ

ropný tanker

Majitel

Exxon Mobil

Zahájení stavby

1985

Spuštěna na vodu

14. října 1986

Uvedena do služby

11. prosince 1986

Osud

sešrotován 2012

Poznámka

loděnice National Steel and Shipbuilding Company, San Diego

Technická data

Výtlak

211 469 t

Délka

301 m

Šířka

50 m

Ponor

20 m

Pohon

osmiválcový vznětový motor

Rychlost

přibližně 16 uzlů

Posádka

21

Kapacita

1,48 milionů barelů

Exxon Valdez bylo původní jméno tankeru americké ropné společnosti Exxon Mobil podle aljašského přístavu Valdez, pod kterým loď v roce 1989 ztroskotala a způsobila tak velkou ekologickou katastrofu, když z ní do oceánu uniklo 10,9 milionů galonů ropy (asi 41 milionů litrů), což vytvořilo ropnou skvrnu, která následně zasáhla pobřeží. Později byla loď opravena a nesla jména Exxon Mediterranean, SeaRiver Mediterranean, S/R Mediterranean a Mediterranean. Do roku 2012 se plavila pod jménem Dong Fang Ocean a převážela železnou rudu. V roce 2012 prodána k sešrotování.

Exxon Valdez ztroskotal 24. března 1989 okolo 00:04 na pobřeží Aljašky v zálivu prince Williama s plným nákladem ropy. Při katastrofě uniklo do moře přes 40 tisíc tun ropy. Tato událost byla jednou z největších ekologických katastrof zaviněných člověkem na světě.

Podle odhadů měla nehoda za následek smrt 250 000 mořských ptáků, 2800 mořských vyder, 300 tuleňů, 250 orlů, asi 22 kosatek a miliardy jiker lososů a herinků. Ropa také znečistila celé pobřeží a zapříčinila zničení většiny planktonu v oblasti.

Likvidace následků se účastnilo více než 11 tisíc lidí. Stála asi 2 miliardy dolarů. Havárie také způsobila ekonomický kolaps nedalekého na rybolovu závislého města Cordova.

Po nehodě byl poškozený tanker odtažen v červnu 1989 do San Diega (zde byl také postaven). Muselo být opraveno nebo vyměněno 1600 tun ocelových plátů a cena opravy se vyšplhala na 30 miliónů dolarů. Po opravě trvající deset měsíců byl kvůli nežádoucí publicitě přejmenován na Exxon Mediterranean a později na SeaRiver Mediterranean a plul v oblasti Evropy a středního a dálného východu, pod vlajkou Marshallových ostrovů. V roce 2008 byl prodán hongkongské společnosti Hong Kong Bloom Shipping, přejmenován na Dong Fang Ocean, převeden pod panamskou vlajku a přestavěn pro přepravu železné rudy.

V dubnu roku 2011 byla loď přejmenována na "Oriental Nicety". V roce 2012 poté prodána k sešrotování.

Kapitán Joseph Hazelwood byl v roce 1991 shledán vinným ze zavinění nehody z nedbalosti; nepodařilo se prokázat podezření, že by během plavby pil alkohol. Odsouzen byl k pokutě 50 000 dolarů a k 1000 hodinám veřejně prospěšných prací.

Žalobu na odškodnění proti společnosti Exxon podalo společně 38 tisíc obyvatel znečištěné oblasti a podnikatelů postižených havárií. Porota v roce 1994 rozhodla o odškodnění ve výši 287 milionů dolarů a sankčním odškodnění ve výši 5 miliard dolarů. Společnost Exxon nesouhlasila s výší sankčního odškodnění a podávala opakovaně různé opravné prostředky. V roce 1996 padlo pravomocné rozhodnutí obsahující částku 2,5 miliard dolarů. Nakonec v červnu 2009 odvolací soud v San Francisku potvrdil verdikt jiného soudu z června 2008 a odsoudil společnost Exxon k zaplacení 507,5 milionu dolarů (cca 9,8 miliardy Kč). Soud také stanovil, že postižení mají právo požadovat z odškodného o úrok 5,9 % ročně od pravomocného rozhodnutí z roku 1996.

Ve filmu Vodní svět byl ztroskotaný tanker Exxon Valdez základnou „čmoudů", v kanceláři jejich velitele Deacona ( Dennis Hopper) visí fotografie Josepha Hazelwooda, vzývaného jako „Svatý Joe".

Související články

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Exxon Valdez Základní údaje Typ ropný tanker Majitel Exxon Mobil Zahájení stavby 1985 Spuštěna na vodu 14. října 1986 Uvedena do služby 11.

# data[].attributes.body
Vyhlášeny Národní parky Podyjí a Šumava.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vítáme vás na oficiálních stránkách Správy Národního parku Podyjí. Národní park Podyjí je ukázkou výjimečně zachovalého říčního údolí v bohatě zalesněné krajině jihozápadní Moravy.

Na rakouské straně na něj navazuje Nationalpark Thayatal, se kterým vytváří přeshraniční bilaterální chráněné území. Národní park Podyjí se vyznačuje mimořádnými scenériemi, tvořenými pestrou mozaikou skalních amfiteátrů a srázných stěn, meandry, rozsáhlými suťovými poli a těžko prostupnými stržemi, ale i nivními loukami podél Dyje a prosluněnými lesostepmi s pestrými koberci teplomilných rostlin. Pro území je charakteristická mimořádná rozmanitost vyskytujících se živočišných a rostlinných druhů a jejich vysoká koncentrace na relativně malé ploše. Významná druhová pestrost rostlin a živočichů je podmíněná polohou chráněného území na rozhraní dvou biogeografických soustav.

Na rakouské straně pečuje o Národní park Thayatal jeho správa Nationalparkverwaltung Thayatal.

NP Podyjí je držitelem Diplomu Rady Evropy pro chráněná území

Správa Národního parku Podyjí je členem Federace přírodních a národních parků Evropy EUROPARC

Spolupráce národních parků Podyjí a Thayatal byla oceněna evropským certifikátem Federace EUROPARC

# data[].attributes.attachment_link.description
Oficiální prezentace Správy Národního parku Podyjí

# data[].attributes.body
V roce 1992 byl přijat dosud platný zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny. Tato úprava již vychází ze zásad prevence, předběžné opatrnosti, udržitelného využívání přírodních zdrojů, integrované ochrany atd. a doplňuje stávající konzervační přístup k ochraně dochovaného přírodního prostředí aktivním přístupem za účasti jak státu tak soukromých osob, často vlastníků pozemků či nevládních ekologických sdružení. Rovněž je v České republice platná celá řada dalších právních norem s víceméně přímým vztahem k ochraně přírody.

# data[].attributes.body
Vyhlášen nejmladší Národní park České Švýcarsko.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Národní park České Švýcarsko je jeden ze čtyř národních parků v České republice. Byl vyhlášen v roce 2000, hlavním předmětem ochrany jsou unikátní pískovcové útvary a na ně vázaný biotop. Mohutné skalní věže, brány, stěny, rokle, města a bludiště vznikly v důsledku erozí křídových mořských sedimentů, které byly vyzdviženy na povrch v období čtvrtohor v důsledku alpinského vrásnění. Nejznámějším skalním útvarem je Pravčická brána, která se stala symbolem parku. Má status národní přírodní památky a jedná se o největší pískovcovou skalní bránu v Evropě. Vedle ní byl postaven zámeček Sokolí hnízdo.

České Švýcarsko se nachází v okrese Děčín mezi obcemi Hřensko, Chřibská a vesnicí Brtníky. Zaujímá oblast při státní hranici s Německem, která ho odděluje od národního parku Saské Švýcarsko. Rozloha parku činí 79,23 km². Oblast náleží ke geomorfologickému celku Děčínské vrchoviny, která je součástí Krušnohorské hornatiny. Z jižní a západní strany park obepíná chráněná krajinná oblast Labské pískovce, z východní strany k němu přiléhá chráněná krajinná oblast Lužické hory. V parku se nachází jediná vesnice, a to Mezná patřící k obci Hřensko, dále zřícenina vodního mlýna a několika skalních hrádků (např. Falkenštejn, Šaunštejn).

Lesy pokrývají 97 % území. Původně dominantní buk lesní byl vytlačen dnes silně převažujícím smrkem ztepilým. Bylinné patro zde není příliš druhově rozmanité, zato v patru mechovém se vyskytují stovky druhů mechů a lišejníků. Kdysi známou rostlinou parku byl blánatec kentský, už se však v parku nevyskytuje, stejně jako řada živočichů typu los evropský či kočka divoká. V Českém Švýcarsku hnízdí desítky druhů ptáků, za všechny lze jmenovat čápa černého nebo sokola stěhovavého, jehož zdejší populace je největší ve střední Evropě.

Poloha parku v rámci ostatních chráněných území

Národní park České Švýcarsko se nalézá v Ústeckém kraji v okrese Děčín, na jihozápadě Šluknovského výběžku. Zasahuje do území několika samosprávných celků, a to měst Krásná Lípa a Chřibská, a obcí Hřensko, Janov, Růžová, Srbská Kamenice, Jetřichovice, Doubice a Staré Křečany. Rozloha parku je 79,23 km². Takřka celou severní a části západní stranou přiléhá k německé hranici, za níž na něj navazuje národní park Saské Švýcarsko (Nationalpark Sächsische Schweiz), který svou rozlohou 93,5 km² ještě převyšuje velikost Českého Švýcarska. Východní stranu parku lemuje Chráněná krajinná oblast Lužické hory, jeho ostatní strany obepíná Chráněná krajinná oblast Labské pískovce, na kterou na hranicích rovněž navazuje německý protějšek - Chráněná krajinná oblast Saské Švýcarsko (LSG Sächsische Schweiz). Území obou chráněných krajinných oblasti včetně obou národních parků se označuje jako Českosaské Švýcarsko (Sächsisch-Böhmische Schweiz) nebo Labské pískovce (Elbsandsteingebirge). Německé a české území Labských pískovců společně vytváří jednu z nejdůležitějších evropských pískovcových oblastí.

Samotný název „České Švýcarsko" vznikl odvozením od názvu Saské Švýcarsko, používaném pro německou část Labských pískovců od 18. století. O tento romantický název se zasloužili švýcarští malíři Adrian Zingg a Anton Graff, kteří působili na Akademii v Drážďanech a malovali krajinu podél Labe, která jim připomínala domovinu. Českému Švýcarsku se někdy říká Zadní hory - tímto jménem krajinu obdařil liberecký spisovatel Miloslav Nevrlý.

Labské pískovce jsou nejsevernějším výběžkem české křídové pánve. Z většiny jsou formovány turonskými pískovci, které na povrchu tvoří výrazné krajinné dominanty. V období svrchní křídy, před cca 90 miliony let, pokrývalo celé území moře. Na jeho dně se postupně navršily sedimenty o mocnosti až 1 km. Tyto sedimenty byly tvořeny především pískovci a slínovci, ale i prachovci a slepenci. Písek sem byl přiváděn řekami z oblastí, kde se dnes nachází Jizerské hory a Krkonoše. Střední vrstva mocného sedimentu byla tvořena výhradně pískovci. Tato vrstva dosahovala mocnosti 350-420 m, a právě ona dala vzniknout členitým skalním útvarům v národním parku. Pískovce v oblasti Českosaského Švýcarska jsou tvořeny „kvádry", které od sebe oddělují pukliny, pročež jsou označovány jako „kvádrové pískovce". Následně v období třetihor došlo v důsledku kolize litosférických desek k alpínskému vrásnění, kdy byly pískovcové vrstvy české křídové tabule vyzdviženy nad původní úroveň a vlivem nestejnoměrných tlaků došlo k jejich fragmentaci. Následné střídání ledových a meziledových dob spolu s říční erozí i působením větru vymodelovaly pískovcové skály do současné podoby.

Pro období třetihor je rovněž typická silná vulkanická činnost. Ta dala v oblasti vzniknout mnohým dominantám, z nichž tu nejvvyšší představuje Růžovský vrch (619 m n. m.), čedičový kužel, který vznikl v dobách třetihorní zvýené vulkanické činnosti, kdy žhavé magma prorazilo vrstvu druhohorních pískovců a ztuhlo v horních, méně stabilních sedimentech. Z dalších hor a kopců, které vznikly v důsledku vulkanických elevací, to jsou např. Mlýny, Suchý vrch, Koliště, Limberk, Vosí vrch, Český vrch, Větrný vrch či Popovičský vrch.

Z hlediska dnešního stavu krajiny, tzn. výrazně členitého terénu s dominujícími pískovcovými masivy, bylo klíčové období čtvrtohor. Tehdy v důsledku alpinského vrásnění došlo v oblasti Českosaského Švýcarska k mohutnému tektonickému zdvihu pískovcových sedimentů. Další pohyby tektonických desek spolu s častým střídáním ledových a meziledových dob a především díky vodním živlům rychle postupovala eroze místních hornin. Na erozi pískovců měly vliv i další přírodní děje jako jsou klimatické změny a zvětrávání. Vrstva pískovce je pod zemí silná ještě několik stovek metrů, poté na ni navazuje tvrdá a vodu nepropustná vrstva žuly. Zdejší pískovec je velmi porézní a nasákavý materiál, takže jakmile začne pršet, voda se většinou už nemá kam vsakovat (žula vodu nepropustí a pískovec pod zemí už je nasáklý). To jen přispívá ke zvýšené vlhkosti, která převažuje hlavně v roklích, kde bývá nedostatek slunečních paprsků.

Výše popsaným způsobem vznikly skalní útvary, které jsou v rámci Evropy unikátní. Pískovec je v této oblasti natolik dominantní, že se pro tento stav vžilo označení „pískovcový fenomén". Vedle hluboce zařezaných kaňonů Labe, Kamenice a Křinice se zde nachází vysoké skalní stěny a věže, plošiny, převisy a římsy, skalní města, bludiště a výjimkou nejsou ani hřibovité útvary. Snad nejznámějším skalním útvarem na území parku je Pravčická brána. S rozpětím 26,5 m a výškou 16 m je největší přirozenou skalní branou v Evropě a je symbolem národního parku. Menší obdobou Pravčické brány je Malá Pravčická brána, která dosahuje výšky 2,3 m a šířky 3,3 m; šíře oblouku je 1-1,5 m.

K dalším netradičním skalním útvarům patří např. pískovcové převisy Jeskyně českých bratří a Velký pruský tábor, skalní průrva se schodištěm Úzké schody, menší skalní útvar Černá brána nebo jeskyně Vinný sklep.

Nejstarší doklady o lidském osídlení Českého Švýcarska spadají do období mezolitu. První lidé se zde pohybovali v menších skupinách, hledajíce útočiště pod pískovcovými převisy. Drsný charakter zdejší přírody však neposkytoval příliš dobré podmínky pro trvalejší pobyt pravěkých lidí, proto byl jejich výskyt v oblasti spíše sporadický. Dokládá to zejména malé množství archeologických nálezů v místech skalních převisů. Od doby halštatské do doby raně středověké dokonce úplně chybí archeologické nálezy, které by dokládaly osídlení v tomto mezidobí. Lze tak říci, že od doby prvních lidí až do prvních století našeho letopočtu byla krajina Českého Švýcarska osídlena jen minimálně.

První souvislejší doklady o lidském osídlení pocházejí až z 8.-10. století. Z této doby jsou známy hned tři významné lokality, z nichž nejvýznamnější je hradiště na ostrožně Adlerhorn při soutoku Křinice a Brtnického potoka. Zásadní průlom v osidlování Českého Švýcarska přinesla až pozdně středověká německá kolonizace ve 13. a 14. století. Tehdy byla založena většina sídel, které se dnes nachází těsně za hranicemi národního parku (např. Arnoltice (1352), Růžová (1352), Huntířov (1352)). Osadníci sem přicházeli ze dvou feudálních sídel: od jihu z hradu Ostrý u Benešova nad Ploučnicí a z východní strany od hradu Krásný Buk. Z doby vrcholně středověké pochází i několik hrádků, jejichž pozůstatky se nacházejí přímo v národním parku: jedná se především o Falkenštejn, Šaunštejn („Loupežnický hrad"), Kyjovský hrádek („Horní Karlštejn"), Brtnický hrádek („Loupežný hrádek") a Vlčí hrádek („Pustý zámek"). Důvod zbudování těchto hrádků není dosud zcela objasněn. Na základě nálezů pozůstatků po středověkých sklárnách a těžbě hornin ( vápence a železné rudy) je možné, že skalní hrádky plnily funkci hornických a výrobních center.

Přísun osadníků do oblasti Šluknovska znamenal mnohonásobně zvýšenou poptávku po zemědělské půdě. Kolonisté tento problém řešili hlavně vypalováním lesních porostů, což byl nejrychlejší způsob, jak zalesněnou oblast přeměnit v zemědělskou. Dnešního národního parku se však tato přeměna příliš netýkala z důvodu špatné přístupnosti terénu a nedostatku půdy, která by byla k obhospodařování vhodná. Nicméně lesní porosty národního parku sloužily jako zdroj dřeva. Dřevo se přemisťovalo mj. po vodě, na dolních tocích Kamenice a Křinice existovala soustava jezů a menších přehrad, díky kterým bylo možno dřevo dopravit až k Labi. U ústí Kamenice ústí Labe vyrostlo překladiště splaveného dřeva Herrnskretschen - Hřensko. V 19. století došlo k rozkvětu obcí při okrajích dnešního národního parku i přímo v něm, rozšířena byla zejména textilní, ale i strojní výroba. Ve 20. století nastal útlum, po druhé světové válce některé obce dokonce zanikly. Přímo na území parku se jednalo o Zadní Doubice a Zadní Jetřichovice. Dnes se v parku nachází pouze jedna vesnice - Mezná.

Kromě Mezné se v parku nalézá i několik dalších lidských sídel, konkrétně Mezní Louka, restaurace Sokolí hnízdo u Pravčické brány, restaurace v soutěskách Kamenice, hotel Zámeček v blízkosti Vysoké Lípy, osada Na Tokání a hájovna Saula u Dolní Chřibské.

Složení bioty národního parku je nejvýrazněji ovlivněno geomorfologickou stavbou, která má vliv i na ráz celé krajiny. Vysoké pískovcové útvary způsobují veliké nadmořské převýšení na malém prostoru, takže zde není nouze o náhle zvraty vegetačních stupňů. Tyto zvraty umožňují výskyt montánních a dokonce i subalpínských druhů v jinak velmi nízké nadmořské výšce. Vzácností není ani výskyt reliktů.

Složení flóry v parku je kromě geomorfologie ovlivněno klimatickými poměry, vysokým stupněm zalesnění a složením geologického substrátu. Až 97 % území parku zabírají lesy. Původně dominantní buk lesní ( Fagus sylvatica) byl nahrazen invazivním smrkem ztepilým ( Picea abies), který se dnes vyskytuje až na 60 % povrchu. Na skalním podkladě se dobře daří borovici lesní ( Pinus sylvestris) i bříze bělokoré ( Betula pendula). Původně hojně rozšířený buk a jedle bělokorá ( Abies alba) se v parku nacházejí ve velmi malé míře, i když se správa parku snaží o pozvolnou obnovu dominance těchto dřevin. Na některých svazích se občas vyskytuje dub zimní ( Quercus petraea), u vodních toků zase olše lepkavá ( Alnus glutinosa). Mezi další, méně časté druhy patří mj. jeřáb ptačí ( Sorbus aucuparia), krušina olšová ( Frangula alnus), líska obecná ( Corylus avellana), střemcha obecná ( Prunus padus) a vrba jíva ( Salix caprea). V oblastech čedičových vyvřelin se místy daří kromě buku lesního i jasanu ztepilému ( Fraxinus excelsior), lípě srdčité ( Tilia cordata), javoru klenu ( Acer pseudoplatanus) i mléči ( Acer platanoides), jilmu horskému ( Ulmus glabra) a habru obecnému ( Carpinus betulus).

Původně dominantní buk lesní byl nahrazen dnes převažujícím smrkem ztepilým

Velkým problémem parku zůstávají nepůvodní dřeviny, které zde byly uměle vysazovány již od 19. století z důvodu zvýšené poptávky po dřevu. Původní lesy s převládajícím bukem a jedlí se totiž neobnovovaly tak rychle, aby dostatečně uspokojily poptávku po dřevě. Na území dnešního parku či v jeho těsném okolí proto byly pokusně vysazovány různé druhy dřevin převážně ze Severní Ameriky jako borovice vejmutovka ( Pinus strobus), borovice Banksova ( Pinus banksiana) i douglaska ( Pseudotsuga menziesii), cypřišek Lawsonův ( Chamaecyparis lawsoniana), modřín japonský ( Larix leptolesis) nebo zerav obrovský ( Thuja plicata). Počátkem 20. století byl ještě pokusně zaváděn dub červený ( Quercus rubra) a modřín opadavý ( Larix decidua). Většina z těchto dřevin se v parku neuchytila, avšak douglaska, vejmutovka, modřín a dub červený zde zdomácněly. Tyto dřeviny se šíří na úkor dřevin původních a svým často netolerantním chováním vůči ostatním rostlinám působí v parku problémy. Zejména vejmutovka svým silným přirozeným zmlazením a netolerancí i vůči bylinnému a mechovému patru působí v oblastech svého rozšíření rozpad místních ekosystémů.

Bylinné patro, na rozdíl od mechového patra, není výrazně druhově rozmanité. Vysoké zastoupení zde mají subatlantské druhy jako je koprník štětinolistý ( Meum athamanticum), mochna anglická ( Potentilla anglica), mokrýš vstřícnolistý ( Chrysosplenium oppositifolium), pérnatec horský ( Lastrea limbosperma), sítina kostrbatá ( Juncus squarrosus), sítina ostrokvětá ( Juncus acutiflorus), svízel skalní ( Galium saxatile), třezalka pěkná ( Hypericum pulchrum), třezalka rozprostřená ( Hypericum humifusum), štírovník bažinný ( Lotus uliginosus), vrbina hajní ( Lysimachia nemorum), zblochan zoubkatý ( Glyceria declinata) a žebrovice různolistá ( Blechnum spicant). Ze zástupců submontánních a montánních druhů lze jmenovat hlavně devětsil bílý ( Petasites albus), plavuň pučivou ( Lycopodium annotinum), sedmikvítek evropský ( Trientalis europaea), violku dvoukvětou ( Viola biflora) a vranec jedlový ( Huperzia selago). Tyto druhy se pojí hlavně k hlubokým a stinným roklím. I když je teplomilná květena v Českém Švýcarsku vzácná, přece jen se zde vyskytuje. Reprezentují jí druhy jako čistec přímý ( Stachys recta), hořčík jestřábníkovitý ( Picris hieracioides), chrastavec křovištní ( Knautia drymeia), kakost krvavý ( Geranium sanguineum), pelyněk ladní ( Artemisia campestris), tolita lékařská ( Vincetoxicum hirundinaria) a žluťucha menší ( Thalictrum minus).

Na území Českého Švýcarska se kdysi vyskytoval i vzácný blánatec kentský ( Hymenophyllum tunbrigense), který se vyskytuje hlavně v Anglii a na severozápadě Francie. Tato rostlina však z parku už vymizela, na čemž měl pravděpodobně nemalý podíl nadměrný sběr rostliny člověkem.

V národním parku se vyskytuje nejméně 246 druhů lišejníků. K typickým druhům skalních stěn patří Chrysotrix chlorina, plsťotvorka ebenová ( Cystocoleus ebeneus), Racodium rupestre a šálečka lesklá ( Psilolechia lucida). Pískovcové ostrohy obývá především terčovka prohnutá ( Parmelia incurva). Oblasti s čedičovým podložím jsou typické pro drobnovýtrusku hnědavou ( Acarospora fuscata), buelii stélkovou ( Buellia aethalea), misničku nazlátlou ( Lecanora subaurea), mapovník zeměpisný ( Rhizocarpon geographicum) a pevnokmínek kloboukatý ( Stereocaulon pileatum). Ze vzácnějších lišejníků lze jmenovat dutohlávku Cladonia subcervicornia, Phaeographis inusta a třpytku Micarea pycnidiophora. K ojedinělým nálezům patří i druhy citlivé na znečištěné ovzduší jako jsou ohrožené čárnička psaná ( Graphis scripta) a cecatka chřástnatá ( Thelotrema lepadinum).

K roku 2007 bylo v parku známo 334 druhů mechorostů, z toho 87 je zařazeno na Červeném seznamu mechorostů v ČR (42 zdejších druhů dokonce patří mezi kriticky ohrožené). K nejvzácnějším druhům patří subarkticko-subalpínské druhy játrovky křižítka velkobuněčná ( Lophozia grandiretis), mokřanka oddálená (Hygrobiella laxifolia) a polanka Michauxova ( Anastrophyllum michauxii), dále mechy dvouhrotcovka drsná ( Dicranodontium asperulum), chudozubík zahnutý ( Tetrodontium repandum) a měřík prostřední ( Plagiomnium medium). V hlubokých inversních roklích lze nalézt např. ohrožené druhy játrovky křižítku tupou ( Lophozia obtusa) a křepenku bledou (Cephalozia leucantha), dále chudozubíka Brownového ( Tetrodontium brownianum), kýlnatku drobnolistáou ( Scapania lingulata), nivenku štítovitáou ( Harpnathus scutatus) či úzkolistce dlouholistého ( Rhynchostegiella teneriffae). V roce 2003 byl v parku nalezen nový druh játrovky pro Českou republiku, a to mokřanka oddálená ( Hygrobiella laxifolia). Z typičtějších druhů lze jmenovat pískovce prorůstající čtyřzoubek průzračný ( Tetraphis pellucida), kryjnice Meylanova ( Calypogeia integristipula) a bělomech skalní ( Leucobryum juniperoideum). Typickým obyvatelem podmáčených smrčin je rohozec trojlaločný ( Bazzania trilobata), pro sušší bory je typická křivonožka zprohýbaná ( Campylopus flexuosus).

Během mykologického průzkumu v roce 2007 zaměřeného na bučiny, reliktní bory, inverzní rokle a spáleniště bylo objeveno 15 druhů makromycetů zařazených do Červeného seznamu hub (makromycetů) České republiky. V bučinách se vyskytují pavučinec načervenalý nevroubený ( Cortinarius purpurascens var. largusoides), korálovec ježatý ( Hericium erinaceus), šťavnatka rezavějící ( Hygrophorus discoxanthus), šťavnatka básnická ( Hygrophorus poetarum), ryzec rudohrdlý ( Lactarius rubrocinctus), helmovka dvojvonná ( Mycena diosma), štítovka lemovaná ( Pluteus luctuosus) a holubinka sluneční ( Russula solaris). V inverzních roklích byly objeveny mecháček hladký ( Cyphellostereum laeve), kalichovka leptoniová ( Omphalina epichysium) a žilnatka bledá ( Phlebia centrifuga). V reliktních borech roste hřib borový ( Boletus pinophilus) a šťavnatka slizoprstenná ( Hygrophorus gliocyclus). Na spáleništích roste liškovec spáleništní ( Faerberia carbonaria). Ze zákonem chráněných druhů je v národním parku doložena bolinka černohnědá ( Camarops tubulina).

Obratlovci

Na území parku byl prokázán výskyt 62 druhů savců. Někteří z nich však byli už dávno vyhubeni, typicky kočka divoká ( Felis silvestris), medvěd hnědý ( Ursus arctos) a los evropský ( Alces alces). Ze současných zástupců savců se zde vyskytuje např. rejsec vodní ( Neomys fodiens), rejsec černý ( Neomys anomalus), bobr evropský ( Castor fiber), hraboš mokřadní ( Microtus agrestis), myšice temnopásá ( Apodemus agrarius), plch velký ( Myoxus glis), plch zahradní ( Eliomys quercinus), plšík lískový ( Muscardinus avellanarius) nebo vydra říční ( Lutra lutra). Z větších šelem lze zmínit především rysa ostrovida ( Lynx lynx). Vlk obecný ( Canis lupus) byl na území Českého Švýcarska vyhuben nejpozději v roce 1756. V roce 2016 se vlci do národního parku vrátili a v roce 2021 zde poprvé v novodobé historii vyvedli mláďata. Z přežvýkavců lze v rezervaci narazit na kamzíka horského ( Rupicapra rupicapra), jelena evropského ( Cervus elaphus), srnce obecného ( Capreolus capreolus) a prase divoké ( Sus scrofa). Park poskytuje velmi příhodné podmínky pro výskyt netopýrů, kterých zde bylo zjištěno až 15 druhů. Zmínit lze např. vrápence malého ( Rhinolophus hipposideros), netopýra velkého ( Myotis myotis), netopýra rezavého ( Nyctalus noctula) a netopýra hvízdavého ( Pipistrellus pipistrellus).

V Českém Švýcarsku bylo zjištěno 227 druhů ptáků, přičemž 148 z nich představují hnízdící druhy. Z větších ptáků zde hnízdí mj. čáp černý ( Ciconia nigra) a sokol stěhovavý ( Falco peregrinus), jehož zdejší populace je největší ve střední Evropě. Pravidelný výskyt byl zaznamenán např. u bekasiny otavní ( Gallinago gallinago), bramborníčka hnědého ( Saxicola rubetra), datla černého ( Dryocopus martius), chřástala vodního ( Rallus aquaticus) i polního ( Crex crex), křepelky polní ( Coturnix coturnix), ledňáčka říčního ( Alcedo atthis), lelka lesního ( Caprimulgus europaeus), pisíka obecného ( Actitis hypoleucos), skorce vodního ( Cinclus cinclus), tetřívka obecného ( Tetrao tetrix), ťuhýka obecného ( Lanius collurio), sluky lesní ( Scolopax rusticola) a žluvy hajní ( Oriolus oriolus). Park je bohatý na výskyt sov, kterých zde hnízdí nejméně sedm druhů; jedná se např. o kulíška nejmenšího ( Glaucidium passerinum), sýce rousného ( Aegolius funereus) a výra velkého ( Bubo bubo).

Bezpečně prokázána byla přítomnost 16 druhů plazů a 8 druhů obojživelníků. Některé se však v parku už nevyskytují (např. želva bahenní ( Emys orbicularis) a s největší pravděpodobností i užovka podplamatá ( Natrix tessellata)). Z čeledi mlokovitých lze zmínit především mloka skvrnitého ( Salamandra salamandra), čolka hranatého ( Triturus helveticus), čolka horského ( Triturus alpestris), čolka obecného ( Triturus vulgaris), vzácně se v parku vyskytuje i čolek velký ( Triturus cristatus). Z populace žab je nejčastější skokan skřehotavý ( Rana ridibunda), skokan štíhlý ( Rana dalmatina) a skokan ostronosý ( Rana arvalis), vzácný je výskyt kuňky obecné ( Bombina bombina). Naopak častý je výskyt ještěrky živorodé ( Zootoca vivipara), ještěrky obecné ( Lacerta agilis) i zmije obecné ( Vipera berus), stále relativně vzácně se v parku objevuje užovka hladká ( Coronella austriaca).

Ryby se v oblasti Labských pískovců vyskytují hlavně v Labi, která však jen míjí západní okraj národního parku. Největším tokem Českého Švýcarska je Kamenice, která spolu s dalšími toky parku (např. Červený potok, Jetřichovický potok, Křinice) patří ke pstruhovému pásmu s hojným výskytem pstruha obecného ( Salmo trutta). Z dalších zástupců ryb v těchto tocích lze jmenovat lipana podhorního ( Thymallus thymallus), vranku obecnou ( Cottus gobio). V Jílovském potoce ještě žije střevle potoční ( Phoxinus phoxinus) a mřenka mramorovaná ( Noemacheilus barbatulus). Z kruhoústých se v České Švýcarsku vyskytuje už jen mihule potoční ( Lampetra planeri), a to v toku Křinice a Kamenice.

Od roku 2000 se Správa národního parku snaží o navrácení lososa obecného ( Salmo salar) do vod Kamenice. Lososi sem kdysi každoročně táhli za třením. V důsledku vodních staveb na řece Labi však lososi z Kamenice i dalších toků v Čechách úplně vymizeli. Navrácení se děje prostřednictvím vysazování plůdků lososa v různých místech toku (např. v roce 2011 to bylo až 12 000 plůdků). Pak nezbývá, než čekat na to, zda se sem lososi už jako dospělí jedinci vrátí vytřít. Úlovky dospělých jedinců jsou zatím ojedinělé.

Bezobratlí

Výskyt bezobratlých živočichů je v parku velmi bohatý a různorodý. Druhová rozmanitost je dána především různými typy biotopů. Ze 45 druhů vážek se lze v parku setkat např. s klínatkou rohatou ( Ophiogomphus cecilia), páskovcem kroužkovaným ( Cordulegaster boltoni) i dvojzubým ( Cordulegaster bidentatus), šidélkem kopovitým ( Coenagrion hastulatum), šídlem královským ( Anax imperator) i sítinovým ( Aeschna juncea), vážkou čárkovanou ( Leucorrhinia dubia), vážkou jasnoskvrnnou ( Leucorrhinia pectoralis), vážkou podhorní ( Sympetrum pedemontanum) nebo vážkou tmavou ( Sympetrum danae).

Druhově velmi rozmanitá je i populace motýlů, kterých bylo v parku pozorováno přes 1000 druhů. Za zmínku stojí hlavně bělásek ovocný ( Aporia crataegi), hnědásek chrastavcový ( Euphydryas aurinia), okáč třeslicový ( Coenonympha glycerion), ostruháček jilmový ( Satyrium w-album), otakárek fenyklový ( Papilio machaon), přástevník kostivalový či např. soumračník černohnědý (Heteropterus morpheus). Hojný je výskyt okáčů, bělásků, žluťásků či hnědásků. Z babočkovitých zde žijí mj. babočka admirál, babočka bodláková, kopřivová a paví oko.

Co se týče brouků, čeleď střevlíkovitých zastupují např. střevlík nepravidelný ( Carabus irregularis), Carabus arvensis, Carabus auratus, Carabus nitens, Carabus problematicus, Dyschirius intermedius a Pterostichus quadrifoveolatus. Z více než sta druhů zástupců čeledi tesaříkovitých, kteří v parku žijí, lze zmínit vzácné druhy jako je tesařík pasekový ( Pachyta lamed), tesařík zavalitý ( Ergates faber), Acmaeops septentrionis, Anastrangalia dubia, Clytus lama a Pedostrangalia pubescens. Kovaříkovití jsou v parku reprezentování mj. druhy Agriotes pallidulus, Aplotarsus incanus, Cardiophorus asellus, Ectinus aterrimus, Pseudanostirus globicollis, Sericus subaeneus a Stenagostus rufus. Ze zástupců stehenáčových se v parku vyskytují např. druhy Calopus serraticornis, Clanoptilus geniculatus a Ischnomera cinerascens cinerascens, z nosatcovitých a mandelinkovitých to jsou Aphytobius sphaerion, Chrysolina rufa, Minota obesa, Notaris atterimus, Otiorhynchus equestris či dokonce Tropideres albirostris. Vzácný je výskyt chrobáka černého ( Typhaeus typhoeus) a hrobaříka Nicrophorus germanicus.

Z dalších zajímavých nebo vzácných druhů bezobratlých lze zmínit stonožku Brachyschendyla montana, měkkýše Arion intermedius a závornatku černavou ( Clausilia bidentata), žížaly Aporectodea handlirschi, Helodrilus oculatus a Dendrobaena attemsi attemsi, nebo korýše listonoha letního ( Triops cancriformis). Vzácný je rovněž výskyt cikády chlumní ( Cicadetta montana) a mravence Manica rubida. Národní park je jednou z mála lokalit koníka jeskynního na území Česka. Žije zde také vzácná, pro území Česka endemická, kobylka Pholidoptera aptera bohemica.

První pokusy o ochranu území Českého Švýcarska, potažmo celých Labských pískovců, sahají do roku 1739, kdy hrabě Jan Josef Thun zakázal na území Děčínského panství pastvu dobytka a v určitém období v roce i těžbu dříví. Hrabě tak chtěl místní zvěři ponechat potřebný klid pro vývoj a rozmnožování. Podobného účelu byla i nařízení v následujících letech. Např. podle nařízení Kinských z roku 1863 byla v některých lesních revírech dnešního národního parku zakázána seč a byl vyčleněna klidová místa, která byla ponechána samostatnému vývoji. Důvodem pro tato opatření byly populace tetřeva hlušce a tetřívka obecného, o které hraběcí rod projevoval zájem. Podobných počinů se v dějinách ochrany Labských pískovců vyskytla celá řada, což napomohlo k zachování druhové rozmanitosti i vysoké hodnoty krajiny.

S rozvojem turismu a s přílivem návštěvníků na přelomu 19. a 20. století se stále více začalo uvažovat o řízené ochraně území. První reálné pokusy o řízenou ochranu pocházejí z pera českého průkopníka moderní ochrany přírody Rudolfa Maximoviče, který v roce 1923 napsal: „České Švýcarsko jest vhodným objektem turistického ruchu. Jde opravdu o významné objekty, neboť tato oblast má nejen v detailu [...], ale i jako krajinný celek nesporný charakter přírodní památky vhodné ke zřízení parciální rezervace. Proto má ministerstvo zájem na udržení území v dochovaném stavu, oddálení všech nebezpečí, která by mu hrozila a na vědeckém probádání a využití". Nicméně první řízená ochranná území byla vyhlášena až o deset let později: v roce 1933 v oblasti vznikly rezervace Edmundova soutěska, Pravčická brána a Tiské stěny.

Vznikala však potřeba chránit oblast jako celek. První návrh na zřízení chráněné krajinné oblasti v povodí Labe mezi Litoměřicemi a Hřenskem podal v roce 1939 vládní prezident v Ústí nad Labem. Podle údajů z Okresního archivu v Děčíně se o vyhlášení národního parku uvažovalo již v roce 1943. Ochranářským snahám se dostalo slyšení až v 27. června 1972, kdy byla výnosem Ministerstva kultury Československé socialistické republiky č. 4946/72 - II/2 zřízena Chráněná krajinná oblast Labské pískovce. O deset let později byla provedena zonace území, tzn. oblast se rozdělila na čtyři zóny odstupňované podle míry ochrany. Takováto zonace byla v roce 1994 ještě upravena. Ochranáři však požadovali pro nejcennější část chráněné krajinné oblasti ještě vyšší stupeň ochrany. Po dlouholetém úsilí a i za pomoci ochranářů z německé strany byl k 1. lednu 2000 zákonem č. 161/1999 Sb. vyhlášen Národní park České Švýcarsko.

V následujících letech se začaly zpracovávat podklady pro zřízení biosférické rezervace UNESCO, která by měla kromě Českého Švýcarska zahrnovat i Chráněnou krajinnou oblast Labské pískovce. Nejcennější oblasti jsou dále připravovány pro začlenění do soustavy Natura 2000. Park je součástí Evropsky významné lokality České Švýcarsko a Ptačí oblasti Labské pískovce. Na území národního parku se nachází tři maloplošná chráněná území. Jedná se o přírodní památku Nad Dolským mlýnem, národní přírodní rezervaci Růžák a národní přírodní památku Pravčická brána. V minulosti se na území parku nacházely i dvě přírodní rezervace, a to Ponova louka a Babylon. V roce 2007 však byly zrušeny.

O park se stará Správa Národního parku České Švýcarsko se sídlem v Krásné Lípě. Dvakrát ročně vydává „Zpravodaj Správy Národního parku České Švýcarsko".

Počátky zájmu turistů o krajinu Českého Švýcarska sahají do druhé poloviny 18. století, kdy se krajinou toulali jedni z jejích první propagátorů, švýcarští malíři Adrian Zingg a Anton Graff. Ve třicátých letech 19. století byl na trase Děčín - Drážďany zahájen provoz lodní dopravy včetně výletních parníků, roku 1851 vyjel po nové železniční trase Drážďany- Podmokly první vlak. O rozmach turistiky v Českém Švýcarsku se postaral hlavně rod Kinských, který vlastnil českokamenické panství, a rod Clary-Aldringenů, kterým patřilo panství děčínské. Po členech těchto rodů je pojmenována řada skalních útvarů a míst jako např. Rudolfův kámen nebo Edmundova soutěska. Byl to rod Clary-Aldringenů, který v 80. letech 19. století zpřístupnil Pravčickou bránu turistům. V roce 1878 vznikl v Děčíně první spolek podporující turistický ruch v oblasti, a to Horský spolek pro České Švýcarsko (Gebirgsverein für die Böhmische Schweiz); v roce 1885 byl ještě v Krásné Lípě založen Horský spolek pro nejsevernější Čechy (Gebirsverein für das nördlichste Böhmen). V roce 2009 se České Švýcarsko zařadilo mezi European Destinations of Excellence (Excelentní turistická destinace).

Dnes je park zpřístupněn sítí turistických tras. Některé přírodní úkazy jako Pravčická brána, Edmundova soutěska či Tiské stěny jsou zpoplatněny.

V Českém Švýcarsku má dlouhou tradicí horolezectví. První výstupy na skalní věže zde byly prováděny již v 19. století, k průkopníkům skalního lezení patřil Oliver Perry Smith, z Čechů např. Bernd Arnold a Jindřich Hudeček. V současné době je horolezectví v parku povoleno za podmínek, které stanovuje Návštěvní řád národního parku České Švýcarsko. Horolezecká činnost se může provozovat jen v určitých oblastech, lézt zde mohou pouze členové UIAA a přidružených organizací (tzn. i členové Českého horolezeckého svazu). Až do roku 2000 se v parku nacházelo několik trampských kempů, se zřízením národního parku zanikly.

Kromě již zmíněných hrádků a obydlených staveb se v rezervaci nalézá i řada dalších upomínek na působení člověka. Snad nejvýznamnější z nich je kulturní památka Dolský mlýn, o kterém prameny hovoří již v roce 1515. Mlýn vlastnilo mnoho různých majitelů a postupně se měnila i jeho funkce - jednu dobu dokonce sloužil jako palírna a výletní hostinec. V současné době usiluje o zachování mlýna Občanské sdružení pro záchranu a konzervaci kulturní památky Dolský mlýn. Další stavbou v parku je např. chatka na Mariině skále v jihozápadní části parku, kterou nechal v roce 1856 postavit Ferdinand Bonaventura z rodu Kinských. Chatka v roce 2005 vyhořela, o rok později však byla obnovena. V oblasti se nachází i řada dalších památek lidové a sakrální architektury, ty větší jsou umístěny především ve vesnicích mimo území parku.

Literatura

BAUER, P.; KOPECKÝ, V.; ŠMUCAR, J. Labské pískovce - historie, příroda a ochrana území. Děčín: Agentura ochrany přírody a krajiny ČR, Správa CHKO Labské pískovce, 2008. .

Kolektiv autorů. Minulosti Českého Švýcarska I.-VI. Děčín: Správa Národního parku České Švýcarsko, 2003-2009.

NEVRLÝ, Miloslav. Chvály Zadní Země: Labské pískovce. Liberec: Vestri, 2002. .

PATZELT, Zdeněk. Národní park České Švýcarsko. Krásná Lípa: Obecně prospěšná společnost České Švýcarsko, 2008. .

# data[].attributes.attachment_link.title
Národní park České Švýcarsko - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Národní park České Švýcarsko je jeden ze čtyř národních parků v České republice. Byl vyhlášen v roce 2000, hlavním předmětem ochrany jsou unikátní pískovcové útvary a na ně vázaný biotop. Mohutné skalní věže, brány, stěny, rokle, města a bludiště vznikly v důsledku erozí křídových mořských sedimentů, které byly vyzdviženy na povrch v období čtvrtohor v důsledku alpinského vrásnění.

# data[].attributes.body
Kjótský protokol je mezinárodní smlouva k Rámcové úmluvě OSN o klimatických změnách. Průmyslové země se v něm zavázaly snížit emise skleníkových plynů o 5,2 %.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Podepsána

11. prosinec 1997

Umístění

Kjóto, Japonsko

Účinnost

16. únor 2005

Podmínky

ratifikace/podepsání min. 55 zeměmi dohody

Signatáři

83

Účastníci

192[1][2] EU, Cookovy ostrovy, Niue a všechny členské státy OSN kromě Andorry, Kanady, Jižního Súdánu a USA

Depozitář

Generální tajemník OSN

Jazyky

angličtina, arabština, čínština, francouzština, ruština a španělština

Kjótský protokol je mezinárodní smlouva k Rámcové úmluvě OSN o klimatických změnách. Průmyslové země se v něm zavázaly snížit emise skleníkových plynů o 5,2 %.

Tato redukce se vztahuje na koš šesti plynů, resp. jejich agregované průměrné emise (v jednotkách tzv. uhlíkového ekvivalentu, viz níže) za pětileté období 2008- 2012. Kromě oxidu uhličitého (CO ₂), methanu (CH ₄) a oxidu dusného (N ₂O), jejichž emise budou porovnávány k roku 1990, se závazek týká hydrofluoruhlovodíků (HFC), polyfluorovodíků (PFC) a fluoridu sírového (SF ₆), jejichž emise mohou být porovnávány buď s rokem 1990 nebo 1995.

Kjótský protokol získal svůj název podle japonského města Kjóto, ve kterém byl v prosinci 1997 dojednán.

V Kjótském protokolu nejsou uvedeny vztahy pro převod emisí jednotlivých skleníkových plynů na jednotnou veličinu. Tento výpočet bohužel není triviální: jednotlivé skleníkové plyny mají nejen různou schopnost vyvolávat skleníkový efekt, ale i různou životnost v atmosféře. Vědecké poznání v této oblasti se navíc vyvíjí. Například „První sdělení ČR o plnění závazků vyplývajících z přistoupení k Rámcové úmluvě OSN o změnách klimatu" z roku 1994 používalo přepočet, podle něhož se potenciál globálního oteplování (PGO) 1 tuny N ₂O rovná 270 tunám CO ₂ (tedy oxid dusný je 270krát silnější skleníkový plyn než oxid uhličitý) a 1 tuna CH ₄ rovná 11 tunám CO ₂. Druhé sdělení z roku 1997 již používalo koeficienty 320 a 24,5.

V současnosti se používá přepočet v poměru:

Přestože ostatní plyny uvedené v Kjótském protokolu mají silnější skleníkové účinky, zůstává oxid uhličitý nejvýznamnějším antropogenním skleníkovým plynem, neboť je emitován v daleko největším množství.

Kjótský protokol vstoupil v platnost více než 7 let po svém vzniku. Pro jeho platnost byly totiž stanoveny dvě podmínky, které musely být obě splněny:

Ratifikace alespoň 55 státy.

Ratifikace tolika státy Dodatku I (tedy průmyslově vyspělými zeměmi), aby jejich podíl na emisích všech států Dodatku I v roce 1990 činil alespoň 55 %.

Se splněním první podmínky nebyl větší problém, neboť rozvojovým státům Protokol neukládá žádné významnější závazky a řada ostrovních či přímořských států má na opatřeních proti změnám klimatu velký, někdy přímo existenční zájem.

Mnohem komplikovanější bylo splnění druhé podmínky. I státy, které Kjótský protokol jednoznačně podporovaly, čekaly s ratifikací na dobu, kdy budou přijata přesná pravidla pro tzv. flexibilní mechanismy (viz dále), odečítání propadů a podobně. O těchto pravidlech se jednalo na řadě dalších konferencí smluvních stran Rámcové úmluvy.

Jako mírnou kuriozitu lze uvést, že ačkoli šlo o specifikaci pravidel Kjótského protokolu, kterou by formálně mělo projednávat tzv. setkání smluvních stran (anglicky Meeting of Parties, MOP) Kjótského protokolu, jednalo se o nich na konferencích smluvních stran (COP) Rámcové úmluvy, neboť Kjótský protokol neplatil, tudíž se ani nemohlo žádné MOP sejít. Na internetových stránkách Rámcové úmluvy OSN o klimatických změnách (UNFCCC) má proto řada plných textů příslušných usnesení zhruba tuto podobu: „COP doporučuje, aby MOP, až se sejde na svém prvním zasedání, přijalo následující usnesení: ...".

Poté, co Protokol definitivně odmítly ratifikovat Spojené státy (jejich podíl na emisích zemí Dodatku I činil cca 36 procent), závisel osud Kjótského protokolu na Rusku. To po dlouhém lavírování skutečně Protokol na podzim roku 2004 ratifikovalo (podle některých komentátorů výměnou za to, že Evropská unie podpoří jeho vstup do Světové obchodní organizace - WTO) a tím umožnilo jeho vstup v platnost.

K 16. prosinci 2004 ratifikovalo Kjótský protokol 132 zemí, z toho 37 zemí uvedených v Dodatku I. Emisní podíl států Dodatku I, které Protokol ratifikovaly, na celkových emisích států Dodatku I, je 61,6 %.

Úhrnné redukce emisí o 5,2 % mělo být dosaženo diferencovaným snížením, které je výsledkem jednání mezi zeměmi Dodatku I v Kjótu - EU15, Švýcarsko, Česká republika a další středoevropské země sníží o 8 %, USA sníží o 7 % a Kanada, Maďarsko, Japonsko a Polsko o 6 %. Rusko, Nový Zéland a Ukrajina budou stabilizovat své emise na hladině roku 1990, zatímco Norsko může zvýšit emise o 1 %, Austrálie o 8 % a konečně Island o 10 % (podrobně viz tabulka).

Evropská unie, resp. tehdy patnáctičlenné Evropské společenství (EU15), ratifikovalo Úmluvu jako samostatný subjekt. To umožní 15 „starým" členským zemím EU splnit závazek redukce emisí kolektivně, i když emise některých zemí EU15 vzrostou za deset let od roku 1990 o 10-20 % ( Řecko, Irsko, Portugalsko a Španělsko). Oproti tomu se emise Německa podstatně snížily (útlum ekonomiky a následující modernizace bývalé NDR), což zajišťuje celkový nulový růst emisí EU mezi 1990 a 2000.

Poté, co ratifikaci Kjótského protokolu odmítly USA, je ovšem zjevné, že závazek zemí Dodatku I snížit emise o 5,2 % nebude splněn, a to ani v případě, že všechny ostatní země své závazky beze zbytku splní.

Pro většinu průmyslově vyspělých zemí přijaté závazky představují investice do energeticky úsporných technologií, podporu úspor energie v obytném sektoru, vývoj a podporu energeticky méně náročných forem dopravy a podporu udržitelného hospodaření v lesích. Vlády by měly odstranit deformace trhu s energiemi (dotace) a velkoryse podporovat inovace s cílem podpořit energeticky úsporné technologie [1].

Velikosti nákladů, které musí být vynaloženy na uvedené snížení emisí, se ve vyspělých zemí ( OECD) pohybují mezi 40-100 USD/t CO ₂ a závisí na výchozí pozici jednotlivých zemí (především různá struktura palivo-energetické základny a energetická náročnost ekonomiky). Pokud by byl přijat závazek vysokého a stejného procentuálního snížení pro všechny (např. původní návrh EU na 15% redukci), pak by ekonomické dopady působily především na největší emitenty CO ₂, zvláště na USA, Kanadu a Austrálii, kde by náklady byly podstatně vyšší než u ostatních rozvinutých zemí (průměr OECD je 1-2 % HDP).

Základem splnění závazků vyplývajících z Kjótského protokolu má být redukci emisí na území příslušného státu. Kjótský protokol však umožňuje část závazku splnit pomocí tzv. flexibilních mechanismů. Ty mají průmyslovým státům umožnit, aby zajistily snížení emisí na území jiného státu nebo odkoupily od jiného státu právo vypouštět skleníkové plyny.

Kjótský protokol uvádí tři typy flexibilních mechanismů:

obchodování s emisemi;

společně zaváděná opatření;

mechanismus čistého rozvoje.

Je důležité si uvědomit, že žádný z těchto mechanismů sám o sobě nevede ke snižování emisí skleníkových plynů. Jde „pouze" o způsob, jak pomocí tržních nástrojů snížit ekonomické náklady na omezení emisí. Pro využití těchto mechanismů nejsou žádné přesné limity, nemělo by se nicméně stát, že některý stát na snižování emisí na domácí půdě zcela rezignuje a potřebné kredity si nakoupí či vyslouží v zahraničí. Využití flexibilních mechanismů má být jen doplňkem k vnitrostátním opatřením pro snížení emisí.

Obchodování s emisemi

Obchodování s emisemi mezi státy je asi nejprůhlednějším mechanismem. Jestliže se ukáže, že země A emituje např. o deset milionů tun CO ₂ méně, než jí ukládá Protokol, může tento rozdíl prodat jiné zemi B. V konečném důsledku země A i B společně plní závazky, pouze dochází k redistribuci emisních limitů mezi A a B. Na tomto základě mohou již dnes kolektivně plnit své závazky např. země EU15.

Společně zaváděná opatření

Již původní text Úmluvy, článek 4, paragraf 2(a) uvádí, že rozvinuté země uvedené v Dodatku I mohou zavádět opatření na snížení emisí společně s ostatními stranami Úmluvy a mohou napomáhat ostatním stranám Úmluvy v dosahování cíle Úmluvy. Také článek 3 (paragraf 3) nabádá vlády, aby braly v úvahu taková opatření, která jsou ekonomicky efektivní a zajišťují dosažení kladných efektů při nejnižších možných nákladech.

Na základě čl. 4, paragraf 2(a), se začalo hovořit o společně zaváděných opatřeních. Berlínská konference rozhodla o „pilotní fázi" (začala v roce 1995), která se také označuje jako „pilotní fáze projektů společné implementace". Jedná se o dobrovolnou spolupráci, ze které nevyplývají žádné obchody s emisemi (kredity).

S normálním fungováním společně zaváděných opatření za které budou započítávány kredity, se počítá od roku 2008, nicméně za některé projekty započaté po 1. lednu 2002 bude rovněž možno nárokovat zisk kreditů.

Z ekonomického hlediska se společně zaváděná opatření zakládají na rozdílu nákladů na redukci emisí v jednotlivých vyspělých zemích. Průmyslově vyspělé země vykazují rozdíly v energetické náročnosti tvorby HDP, ve struktuře zdrojů energie a ve spotřebě energie v dopravě a obytném sektoru (rozdíly v životní úrovni a stylu). Různou měrou jsou využívány i energetické zdroje neemitující skleníkové plyny, např. atomová energie, větrná energie nebo energie vodních toků. Ani jednotlivá uhlíkatá paliva nejsou z hlediska emisí rovnocenná, např. zemní plyn emituje na jednotku spalného tepla o cca 30 % oxidu uhličitého méně než uhlí.

Předpokládá se, že v zemích střední a východní Evropy, v nichž probíhá ekonomická transformace, jsou mnohem větší možnosti ekonomicky únosné redukce emisí, a to díky dřívějšímu neefektivnímu využívání tepla a elektřiny. Na základě JI by do takových zemí vstupovali zahraniční investoři, kteří by jako výnos ze své investice dostávali emisní kredity. Přijímající země, tedy ta, na jejímž území byly emise reálně sníženy, by si toto snížení nemohla započíst do svých závazků z Kjótského protokolu; získala by ale zahraniční investice a vyspělou technologii.

Tyto kredity by se vztahovaly ke konkrétním projektům, které by prokazatelně snižovaly emise skleníkových plynů. Kredity by byly obchodovatelné a umožnily by některým zemím splnit závazky z Úmluvy na území jiného státu za ekonomicky oboustranně výhodných podmínek.

Mechanismus čistého rozvoje

Článek 12 Kjótského protokolu umožňuje zemím Dodatku I podobným způsobem financovat projekty, které musí skutečně snižovat existující emise skleníkových plynů, ve státech třetího světa. Od roku 2000 je možno za příslušné projekty již získávat kredity započitatelné do splnění závazků vyplývajících z Kjótského protokolu.

Mezi diskutabilní způsoby využití mechanismu čistého rozvoje, který pravidla přijatá na COP9 rovněž umožňují, patří vysazování lesů a obecně investice do propadů uhlíku (viz níže).

Kjótské závazky nemusí být splněny pouze snížením emisí, ať už doma či v zahraničí. Signatáři mohou také vytvářet a chránit tzv. propady uhlíku - umožnit větší ukládání uhlíku v lesích či půdě, takže jejich čisté emise oxidu uhličitého (emise, od kterých je odečten nově uložený uhlík) se sníží. Tyto propady jsou označovány také jako ponory, absorbéry či v žargonu jednání o klimatu zkratkou LULUCF ( Land Use, Land Use Change and Forestry Activities - využití půdy, změny využití půdy a lesní aktivity). Jedna z možností je zachycování a ukládání oxidu uhličitého.

Propady jsou hlavní rezervoáry uhlíku na Zemi, počítáme mezi ně živé organismy, půdu a oceány. Všechny suchozemské organické propady pohltí ročně kolem 102 gigatun uhlíku ve formě CO ₂ spotřebovaného fotosyntetickou asimilací (produkcí organických molekul z CO ₂ a vody za spoluúčasti slunečního záření). Toto množství představuje přibližně 14 % celkového atmosférického uhlíku. Dýcháním těchto organismů, tedy produkcí CO ₂, se však necelá polovina takto vstřebaného uhlíku do atmosféry vrací. Podobně oceány odčerpají rovněž na základě chemických a biologických dějů z atmosféry 92 Gt uhlíku, přičemž plných 90 Gt zase povrchové vrstvy vody do atmosféry vrátí.

Pro některé země by budování nových lesů mohlo být levnější než redukce průmyslových emisí. Na jednáních COP7 v marockém Marrákéši byly přijaty limity pro jednotlivé země, určující maximální výši propadů, které mohou odečíst od svých emisí.

Výše zmíněné flexibilní mechanismy rozhodně nezjednodušují evidenci toho, zda ten který stát plní své závazky vyplývající z Kjótského protokolu. Spočíst emise skleníkových plynů není jednoduchá záležitost ani při nejlepší vůli (a je otázka, zda by byl vůbec zjistitelný nepříliš okatý pokus některé země o podvod vylepšující její emisní bilanci). Vzorce pro přepočet různých skleníkových plynů na ekvivalentní množství oxidu uhličitého se také, jak je uvedeno výše, neustále mění. Jen velmi obtížně si lze představit, jak do evidence závazků z Kjótského protokolu zapadne například právě spuštěný systém obchodování s emisemi v rámci EU, jestliže ta zahrnuje státy se společně sdíleným závazkem (EU15), státy s individuálními závazky, ale i dva státy bez emisních limitů ( Kypr a Malta).

Tohoto problému si jsou členské státy Úmluvy pochopitelně vědomy. Proto využívat flexibilních mechanismů budou moci jen státy, které řádně evidují své vlastní emise a vytvořily registr pro evidenci získaných kreditů. Sekretariát UNFCCC povede nezávislou evidenci transakcí, která by, spolu se zprávami jednotlivých zemí o plnění jejich závazků včetně využití flexibilních mechanismů, měla být přístupná veřejnosti.

Poznámky a vysvětlivky:

Hvězdičkou * jsou označeny země přecházející na tržní ekonomiku.

¹⁾ Limit emisí je uveden v procentech a udává poměr průměrných emisí za pětileté období 2008-2012 oproti základnímu roku, kterým je zpravidla rok 1990,

²⁾ Evropským společenstvím se zde míní 15 „starých zemí" Evropské unie (tedy před rozšířením EU z května 2004). Tyto země se zavázaly splnit své závazky z Kjóta společně, je tedy možné, že některé země EU15 svůj závazek fakticky nesplní, ale EU15 jako celek ano.

³⁾ Chorvatsko tvrdí, že není schopno stanovený cíl snížení emisí splnit a žádá proto jeho změkčení, viz stránka chorvatského ministerstva životního prostředí Archivováno 12. 2. 2005 na Wayback Machine.

K prodloužení platnosti Kjótského protokolu formou dodatku došlo na 18. konferenci smluvních stran UNFCCC, která se konala ve dnech 26.11. - 7.12.2012 v Kataru. K novým závazkům pro snižování emisí se zavázaly členské země EU, Austrálie, Bělorusko, Chorvatsko, Island, Kazachstán, Norsko, Švýcarsko a Ukrajina; není nicméně jisté, že všichni jmenovaní dodatek k Protokolu skutečně ratifikují. Během následujících osmi let mají tyto státy společně snížit emise o 18 % oproti úrovni v roce 1990, přičemž v roce 2014 má dojít k přehodnocení a eventuálnímu navýšení těchto cílů.

Zároveň se podařilo ustanovit proces prací na nové celosvětové právně závazné dohodě do roku 2015. Dohoda by měla zahrnout všechny signatáře UNFCCC a vstoupit v platnost nejpozději do roku 2020.

Vývoz emisí: EU se daří Kjótský protokol plnit, aniž by v EU došlo ke snížení spotřeby obyvatelstva. Některé evropské firmy se vyhýbají regulaci skleníkových plynů tím, že stěhují svou výrobu do zemí, kde regulace skleníkových plynů neexistuje. Hotové výrobky pak dováží zpět do EU. Celkové globální emise se tedy nijak nesníží. Mezi lety 2000-2008 se globální emise CO ₂ zvýšily dle odhadů o 29 %. Ovšem jde pouze o odhady emisí, které mohou být přeceněné jako v případě Číny. Obchodování se emisemi může paradoxně vést k jejich vytváření.

Emisní povolenky (a obchodování s nimi) jsou nástroje, které vytvořila Evropská unie, aby mohla splnit svůj závazek snížení emisí skleníkových plynů vyplývající z Kjótského protokolu. Evropská komise stanovuje celkový objem skleníkových plynů, který mohou vyprodukovat jednotlivé členské státy EU, a při svém rozhodování vychází z tzv. uhlíkové náročnosti jednotlivých národních ekonomik. Státy EU rozdělí mezi producenty skleníkových plynů emisní povolenky a na energetických burzách v Evropě je zprostředkován nákup a prodej emisních povolenek za tržní ceny. Ve stávající podobě funguje systém emisních povolenek od roku 2005. Jejich cena ale prudce klesla, což prakticky přivodilo krach trhu s povolenkami. V průběhu roku 2017 ale EU odsouhlasila reformu systému prodeje povolenek a cena začala od té doby prudce růst, což mimo jiné vede ke zdražování cen elektřiny na energetických burzách. Nadbytečné povolenky jsou stahovány z trhu, aby se ceny povolenek nebyly nízké a motivovaly velké znečišťovatele k hledání ekologičtějších řešení.

populární zdroje:

(česky) Radek Svítil, Michael Polák: Co přináší Kjótský protokol, EkoList.cz, 15. února 2005

(česky) Studie: Kjótský systém obchodování s emisemi podporuje kácení pralesů, Greenpeace, 14. srpen 2007

(česky) Miroslav Šuta: V EU je hlavní překážkou pro splnění požadavků Kjótského protokolu doprava, Britské listy, 27. února 2007

(česky) Peter Gabaľ: Česko bere Kjótský protokol vážně, Český rozhlas, 11. prosince 2007

(česky) Pokles emisí skleníkových plynů v EU v roce 2005, Evropská agentura pro životní prostředí, 15. června 2007

(česky) Klimaskeptik.cz - české stránky věnované kritice Kjótského protokolu

# data[].attributes.attachment_link.description
Podepsána 11. prosinec 1997 Umístění Kjóto, Japonsko Účinnost 16. únor 2005 Podmínky ratifikace/podepsání min. 55 zeměmi dohody Signatáři 83 Účastníci 192[1] [2] EU, Cookovy ostrovy, Niue a všechny členské státy OSN kromě Andorry, Kanady, Jižního Súdánu a USA Depozitář Generální tajemník OSN Jazyky angličtina, arabština, čínština, francouzština, ruština a španělština Kjótský protokol je mezinárodní smlouva k Rámcové úmluvě OSN o klimatických změnách.

# data[].attributes.body
Česká vláda 5. října 2009 rozšířila síť evropsky významných lokalit Natura 2000 o 234 nová území, 25 lokalit bylo rozšířeno, u 175 vládní nařízení ustavilo menší změny a 21 lokalit ze seznamu vypadlo.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Natura 2000 je soustava chráněných území, kterou společně vytvářejí členské státy Evropské unie. Je určena k ochraně nejvzácnějších a nejvíce ohrožených druhů živočichů, rostlin a nejvzácnějších přírodních stanovišť na území Evropské unie. Záměrem Natury 2000 je ochrana biologické rozmanitosti a jednotlivá území jsou navrhována podle přesně stanovených kritérií.

Aby tohoto úkolu bylo dosaženo co nejefektivněji, proběhlo (či mělo proběhnout) ve všech členských státech mapování přírodních biotopů. Členské státy EU mají povinnost vybrat na svém území nejhodnotnější lokality s výskytem významných živočišných a rostlinných druhů a přírodních stanovišť. Rozloha těchto lokalit by měla být taková, aby bylo zabezpečeno zachování příznivého stavu předmětu ochrany na území celého státu, tzn. ve stavu stejném nebo lepším než v okamžiku vyhlášení. Členský stát Evropské unie má povinnost zajistit odpovídající ochranu i druhům celoevropsky hodnotným, které jsou ale v daném státě hojně rozšířené a nemají v něm tudíž zajištěnou legislativní ochranu (v Česku např. čolek velký, datel černý).

Pod ochranu Natury 2000 spadá na území celé Evropské unie 253 nejohroženějších typů přírodních stanovišť, 200 druhů živočichů, 434 druhů rostlin a 181 druhů ptáků. V Česku se z toho vyskytuje 58 typů přírodních stanovišť, 55 druhů živočichů, 16 druhů rostlin a 65 druhů ptáků.

Soustava Natura 2000 je vytvářena dvěma typy území:

Ptačí oblast - zkráceně PO (ang. Special Protection Area - SPA)

Evropsky významná lokalita - zkráceně EVL-lokalita významná pro Společenství (ang. Site of Community Importance - SCI) nebo EVL-zvláštní oblast ochrany (ang. Special area of conservation - SAC)

Právní předpisy

Soustava Natura 2000 je podložena ochranou podle dvou směrnic:

směrnice 147/2009/ES O ochraně volně žijících ptáků (podle této směrnice se vyhlašují tzv. ptačí oblasti.)

směrnice 92/43/EHS O ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (slouží ke vzniku zvláště chráněných území pro vybraná přírodní stanoviště a druhy rostlin a živočichů).

Ochranu území začleněného do soustavy Natura 2000 si určuje každý členský stát na svém území podle svých vlastních zákonů. Má však povinnost převést do svého právního řádu výše uvedené evropské směrnice. V Česku byly směrnice začleněny do zákona č. 114/1992 Sb. O ochraně přírody a krajiny.

Výběr a vznik oblastí Natura 2000

Při výběru území se klade důraz hlavně na kvalitu území než na jejich prostorové uspořádání a jejich vzájemné propojení (vzniká soustava, nikoliv síť). Jsou vybírána podle pravidel uvedených ve směrnici 92/43/EHS O ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin. Výběr území musí zahrnovat nejcennější území s výskytem nejpočetnějších populací chráněných druhů a nejzachovalejších přírodních stanovišť a musí být doložen aktuálními vědeckými poznatky. Vytváření soustavy Natura 2000 není jakkoli omezeno už existujícími chráněnými oblastmi na území státu. Přesto často dochází k překrývání se stávajícími chráněnými územími.

Při vzniku území Natura 2000 je odlišný postup pro ptačí oblasti a evropsky významné lokality:

ptačí oblasti jsou vybírány členským státem a poté přímo nahlašovány Evropské komisi. Nemají přesná pravidla, podle kterých jsou vybírána, ale musí svojí rozlohou zajistit dostatečnou ochranu vybraných druhů ptáků.

evropsky významné lokality stát vybere a poté předloží Evropské komisi tzv. národní seznam území (pSCI). Evropská komise vybírá z tohoto seznamu "lokality významné pro Evropské společenství (SCI)" a popřípadě navrhuje do seznamu další, státem neuvedené, lokality. Lokality, které byly schváleny Evropskou komisí, musí stát do 6 let vyhlásit jako evropsky významné lokality. Při výběru evropsky významných lokalit pro typy přírodních stanovišť významně přispěl projekt Mapování biotopů.

Ochrana v oblastech Natura 2000

Území je vyhlašováno pro konkrétní druhy a nebo přírodní stanoviště. Ochranná opatření jsou tedy přesně cílena na daný předmět ochrany a nemají jednotný ochranný režim (na rozdíl např. od dnešní NPR), liší se od sebe podle příslušných ochranných fenoménů.

Už při vzniku soustavy Natura 2000 byla myšlenka, že není potřeba omezovat aktivity, které nemají negativní vliv na chráněný druh nebo stanoviště. Chráněná území soustavy Natura 2000 jsou často zakládána na územích, kde se běžně hospodaří. Pokud nemá dosavadní způsob hospodaření negativní vliv na předmět ochrany, může beze změny pokračovat na daném území stávající způsob hospodaření. Občas je však nutno upravit způsob hospodaření potřebám, pro které bylo území vyhlášeno.

Dojde-li k situaci, kdy druhy podléhající ochraně začnou působit hospodářské škody, ohrožovat letecký provoz, či bude-li potřeba regulovat jejich stavy z jiných závažných důvodů, jsou ve směrnicích uvedeny tzv. odchylky. Ty umožňují za přísně kontrolovaných podmínek ochranná opatření, aby bylo zabráněno vzniku škod. Odchylky mohou být místního, regionálního nebo celostátního rozsahu podle četnosti a rozsahu působení škod.

V Česku za přípravu soustavy Natura 2000 odpovídá Ministerstvo životního prostředí České republiky. Na základě jeho pověření zodpovídá za naturové oblasti Agentura ochrany přírody a krajiny ČR.

K říjnu 2012 je vyhlášeno v Česku 41 ptačích oblastí

v Česku je navrženo mnoho lokalit, např. v rámci Olomouckého kraje je navrženo 67 lokalit.

Česká vláda 5. října 2009 rozšířila síť evropsky významných lokalit Natura 2000 o 234 nových území, 25 lokalit bylo rozšířeno, u 175 vládní nařízení ustavilo menší změny a 21 lokalit ze seznamu vypadlo. Počet chráněných míst v Česku činí nyní kolem tisíce a jejich rozloha činí asi 10 % území státu. Podle ministerstva životního prostředí je budování Natury v Česku téměř uzavřeno.

Související stránky

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Natura 2000 je soustava chráněných území, kterou společně vytvářejí členské státy Evropské unie. Je určena k ochraně nejvzácnějších a nejvíce ohrožených druhů živočichů, rostlin a nejvzácnějších přírodních stanovišť na území Evropské unie. Záměrem Natury 2000 je ochrana biologické rozmanitosti a jednotlivá území jsou navrhována podle přesně stanovených kritérií.

# data[].attributes.body
Havárie průzkumné plošiny Deepwater Horizon v Mexickém zálivu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Deepwater Horizon byla plovoucí vrtná plošina postavená v roce 2001. Vlastnila ji firma Transocean a do září 2013 byla pronajata firmě BP. Registrována byla v Majuru na Marshallových ostrovech. V září 2009 vyvrtala nejhlubší ropný vrt historie. Dne 22. dubna 2010 se plošina potopila při vrtání v Mexickém zálivu v důsledku exploze, ke které došlo o dva dny dříve. Samotný vrt však zůstal otevřen a začalo z něj unikat velké množství ropy. Havárie způsobila největší zamoření pobřežních vod ropnou skvrnou v historii Spojených států.

Konstrukce a historie

Plošinu vyrobila jihokorejská společnost Hyundai Heavy Industries v přístavu Ulsan. Její výroba začala v prosinci 1998 a dokončena byla v únoru 2001. Plošina prováděla vrty na různých místech Mexického zálivu v pobřežních vodách USA, byla schopná pracovat v hloubkách až 2 400 metrů. V září 2009 vyvrtala rekordní vrt hluboký přes 10 km (z toho 1 200 metrů pod vodou). Plošinu obsluhovalo 130 pracovníků.

Ohlas v kultuře

V roce 2016 natočil režisér Peter Berg film Deepwater Horizon: Moře v plamenech, který popisuje nehodu plošiny. V hlavních rolích se představil Mark Wahlberg, Kurt Russell a John Malkovich.

Staff and wire. Gulf oil spill now largest offshore spill in U.S. history as BP continues plug effort. USA Today. Thursday, 27 May 2010. Dostupné online [cit. 9 June 2010]. (anglicky)

Související články

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Deepwater Horizon byla plovoucí vrtná plošina postavená v roce 2001. Vlastnila ji firma Transocean a do září 2013 byla pronajata firmě BP. Registrována byla v Majuru na Marshallových ostrovech. V září 2009 vyvrtala nejhlubší ropný vrt historie. Dne 22. dubna 2010 se plošina potopila při vrtání v Mexickém zálivu v důsledku exploze, ke které došlo o dva dny dříve.

# data[].attributes.body
Havárie elektrárny Fukušima v Japonsku.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Havárie japonské jaderné elektrárny Fukušima I společnosti TEPCO v roce 2011 byla nejhorší jaderná havárie od Černobylu 1986 a po ní jediná další havárie označená na stupnici INES nejvyšším stupněm 7. Katastrofa vznikla následkem zatopení elektrárny ničivou vlnou tsunami 11. března způsobenou mimořádně silným zemětřesením v oblasti Tóhoku.

Při havárii došlo s velkou pravděpodobností k závažnému poškození tří tlakových nádob reaktoru. Při obnažení paliva v reaktoru vznikal vodík, který byl následně příčinou tří mohutných explozí. Tyto exploze zásadně přispěly k úniku a rozptýlení štěpných produktů, které dočasně učinily okolí elektrárny neobyvatelným a také dočasně ekonomicky znehodnotily široké oblasti jinak velmi úrodné zemědělské půdy. Příčiny havárie je nutné hledat již v čase před samotnou havárií - nedostatečná připravenost personálu na možné havarijní stavy, zanedbávání připomínek regulačních úřadů, chyby v japonské legislativě týkající se regulačních úřadů a k havárii svojí měrou přispěly i kulturní předpoklady, zejména japonská hierarchie.

Přes 150 000 obyvatel muselo být evakuováno z potenciálně nebezpečného okolí elektrárny z důvodu šíření štěpných produktů, ale prozatím nebyla potvrzena žádná úmrtí nebo nemoci způsobené ozářením. Více než 1000 evakuovaných obyvatel zemřelo kvůli stresu způsobenému evakuací, ať již kvůli pokročilému věku, nebo z důvodu chronických onemocnění.

Ničivá katastrofa tedy odhalila mnoho chyb v přístupu společnosti TEPCO k jaderné bezpečnosti, dále ukázala na roztříštěnost vedení po katastrofě a odhalila nebezpečnou laxnost kontrolních úřadů. Všechny tyto faktory vyústily do havárie, jež podle vyšetřovací komise založené japonským parlamentem byla „man-made", neboli zapříčiněna člověkem. Člověkem se ovšem nemyslí jednotlivec, ale spíše celý systém. Celkově bylo také zanedbáváno informování veřejnosti ať již před havárií nebo v průběhu samotné havárie. Z tohoto důvodu také vznikly různé občanské iniciativy ve snaze získat informace z jiných zdrojů. Nejvýznamnější je organizace Safecast, která posléze navrhla i vlastní přístroje a začala organizovat vlastní radiační monitoring zajišťovaný dobrovolníky. Všechna takto získaná data pak byla zveřejňována na jejich webových stránkách a posléze i na interaktivní mapě.

Právě kvůli nedostatečné informovanosti japonské veřejnosti byla po havárii velmi prudká reakce vůči pokračování jaderné energetiky, což byl vedle bezpečnosti další z důvodů k odstavování zbylých japonských jaderných elektráren. Havárie se stala podnětem k politickým debatám o jaderné energetice po celém světě a vedla i k odborným debatám ohledně jaderné bezpečnosti. Kromě toho došlo ke vzniku nového jaderného regulačního úřadu, jenž oproti minulému nespadá pod Ministerstvo ekonomie, obchodu a průmyslu, ale pod Ministerstvo životního prostředí.

Jaderná elektrárna Fukušima leží na východním pobřeží Japonska. Nachází se v prefektuře Fukušima ve městech Okuma a Futaba. Elektrárna zabírá svou rozlohou plochu o velikosti zhruba 3,5 km². Byla vlastněna do té doby největší japonskou elektrárenskou společností TEPCO.

Elektrárna byla uvedena do provozu 26. března 1971, a to spuštěním bloku 1. Ostatní bloky byly uváděny do provozu v průběhu 70. let. Elektrárna dosahovala celkového instalovaného výkonu 4,696 GWe. Jaderná elektrárna Fukušima I sestává z šesti bloků s varnými reaktory. Každému bloku náleží řada budov: aktivní zóna, strojovna, sklad vyhořelého paliva, budova pro nakládání s odpady z reaktoru, bazén vyhořelého paliva v aktivní zóně, společný bazén vyhořelého paliva, čerpací stanice chladicí vody a další.

Bloky 1-4 leží na plošině, která se nachází 10 m nad mořskou hladinou. Bloky 5 a 6 jsou položeny o něco výše, nachází se 13 m nad mořskou hladinou. Elektrárna byla navržena na provoz bez poškození při vlnách do výšky 5,4 m až 5,7 m. Bezpečné hodnoty pro zemětřesení byly stanoveny podle stupnice PGA (Peak Ground Acceleration) kolem 0,45 g = 4,415 m/s² - hodnoty se liší i podle směru otřesů (horizontální, vertikální), ale všechny se pohybují zhruba kolem uvedené hodnoty.

V době zemětřesení byly bloky 1-3 v normálním provozu a bloky 4-6 byly ve stavu plánované odstávky. Ihned po první známce seismické aktivity došlo k okamžitému automatickému zastavení štěpné reakce ( SCRAM) na všech blocích, jež byly v provozu. Zemětřesení poškodilo rozvodné elektrické sítě spojující elektrárnu s rozvodnami, následkem čehož byla elektrárna bez jakéhokoliv vnějšího zdroje elektrické energie. Z toho důvodu došlo k automatickému spuštění záložních diesel generátorů, díky kterým bylo možné spolehlivě odvádět zbytkové teplo z reaktoru pomocí systémů pro odvod zbytkového tepla. Při zemětřesení došlo k překročení hodnot, na které byla elektrárna navržena, ale prozatím se nepodařilo potvrdit, zda došlo k závažnému poškození elektrárny před zaplavením vlnou tsunami. Většina vyšetřovacích zpráv se přiklání k názoru, že nedošlo k poškození vlivem zemětřesení.

Situace byla stabilní, dokud vlny tsunami vyvolané zemětřesením nezaplavily a nezničily diesel generátory, čerpadla mořské vody, elektrické vedení uvnitř elektrárny a zdroje stejnosměrného napájení ( baterie na blocích 1, 2 a 4). Vyjma bloku 6, kde zůstal provozu schopný vzduchem chlazený diesel generátor, byly všechny bloky bez zdroje střídavého napájení a bloky 1, 2 a 4 byly bez jakéhokoliv zdroje elektrické energie. Ztráta elektrické energie znemožnila použití měřících přístrojů a značně omezila funkce blokové dozorny. Nebylo možné zjistit hodnoty hladiny vody a tlaku v reaktoru a další klíčové parametry, což v důsledku znamenalo zbytečné prostoje a nedostatečně rychlé reakce na rapidně se zhoršující stav elektrárny.

V důsledku ztráty elektrické energie a nedostatečné připravenosti provozovatelů na takovou situaci docházelo postupně ke ztrátě záložních systémů chlazení na jednotlivých blocích. Nejhorší situace byla z počátku na bloku 1, kde se dá předpokládat první poškození aktivní zóny okolo 19:00 v den havárie. Po obnažení paliva dochází k nárůstu teploty palivových proutků vyrobených ze slitiny zirkonia. Když povrchová teplota palivových proutků překročí 900 °C, výrazně mohutní exotermická reakce zirkonia s vodní párou, při níž vzniká oxid zirkoničitý a vodík. Vodík unikal z tlakové nádoby reaktoru a hromadil se ve vrchním patře budovy. Po dosažení výbušné koncentrace došlo k jeho explozi a hoření, což se na bloku 1 stalo v 15:36 den po havárii. Výbuch vážně poničil vrchní patro a rozmetal trosky do širokého okolí, což dále zkomplikovalo snahy o zvládnutí havárie. Výbuch také narušil těsnost vrchního patra na bloku 2, proto v něm nedocházelo k hromadění vodíku a následnému výbuchu.

Postupem času došlo k obnažování a tavení paliva i na bloku 2 a následně i na bloku 3. Na bloku 4 k poškození aktivní zóny nedošlo, neboť v ní nebylo žádné palivo. K výbuchu na bloku 3 došlo stejným způsobem jako na bloku 1. Také na bloku 4 došlo k explozi vodíku, protože ten se k němu dostal z bloku 3, který s blokem 4 sdílí odvětrávací system SGTS (Stand-by Gas Treatment System).

Po ztrátě všech dostupných systémů chlazení se na jednotlivých blocích započalo se vstřikováním vody do tlakové nádoby reaktoru pomocí požárních cisteren. Aby bylo možné tohoto vstřikování docílit, museli operátoři složitě odtlakovat reaktor, čímž se dále zvyšovalo množství uniklých štěpných produktů. Nejdříve se do reaktoru dodávala slaná voda, která se při první příležitosti nahradila sladkovodní vodou. Tento způsob chlazení se používal do té doby, než se podařilo získat elektrické napájení, k čemuž došlo 22. března.

V prosinci 2011 došlo u všech reaktorů k dosažení stavu, při kterém je teplota v tlakové nádobě reaktoru pod 100 °C a únik štěpných produktů do atmosféry tak byl již minimální. Takovýto stav se nazývá studená odstávka („cold shut-down"). Bloky 5 a 6 byly již v době zemětřesení ve stavu studené odstávky a havárii se na nich přes počáteční problémy podařilo zvládnout bez poškození reaktorů.

Unikající voda z jímky

V jedné z jímek, v nichž se zachycuje radioaktivní voda unikající z reaktoru č. 2, se 2. dubna objevila trhlina. Následovaly neúspěšné pokusy o ucpání praskliny betonem a polymery. Nakonec bylo úspěšně použito až tzv. tekuté sklo. Tím se podařilo zastavit unikání vysoce radioaktivní vody přímo do Tichého oceánu. Přibližně ve stejné době bylo do oceánu řízeně vypuštěno 11 500 tun mírně radioaktivní vody, aby se uvolnily prostory pro skladování vysoce radioaktivní vody unikající z reaktorů do okolních budov.

V roce 2013 japonská vláda přiznala, že do Tichého oceánu uniká každý den kolem 300 tun vysoce radioaktivní vody.

Vzhledem k tomu, že při chlazení přehřátých reaktorů byla použita mořská voda, došlo k poškození chladicích systémů. Navíc v několika reaktorech došlo k roztavení paliva. Japonský premiér Naoto Kan prohlásil, že elektrárnu bude potřeba odstranit. Japonsko již požádalo o pomoc s odstraňováním následků havárie francouzské jaderné korporace Areva a EDF a je možné, že do prací budou zapojeni i odborníci z jiných států. Poradce premiéra Keniči Macumoto sdělil 13. dubna 2011 médiím, že podle odhadu bude 20 let nejbližší okolí elektrárny neobyvatelné. Japonská vláda však toto prohlášení záhy dementovala.

Dochází také k odstraňování palivových souborů z bazénu pro vyhořelé palivo na bloku 4. Aktuální stav je možno sledovat na stránkách TEPCO ( http://www.tepco.co.jp/en/decommision/index-e.html). Dále probíhají snahy o zastavení úniků podzemní radioaktivní vody do oceánu.

Jaderné palivo z roztaveného reaktoru by se mělo začít odstraňovat v roce 2021. Radioaktivní voda uniklá z poškozených reaktorů musí být uložená ve velkých nádržích, ale limity pro množství zachycené vody budou překročeny v roce 2022. Zvažuje se proto možnost, že se kontaminovaná voda bude vypouštět kontrolovaně do oceánu. Likvidace jaderného komplexu potrvá podle odhadů nejméně dalších 30-40 let.

Při havárii došlo k úniku velkého množství zdraví škodlivých štěpných produktů. Přesné množství není možné stanovit a odhady se značně různí. Podle jedné studie došlo např. k úniku až 20 500 TBq radioaktivního césia-137. Celkem mělo dojít k úniku 520 PBq radioaktivních látek , což odpovídá zhruba 10 % radioaktivity uvolněné při havárii v Černobylu. Pokud nepočítáme stále probíhající úniky do podzemních vod, do konce března 2011 došlo k úniku 99% z celkového množství uniklých štěpných produktů. V srpnu roku 2013 došlo k úniku 300 m³ radioaktivní vody, což bylo na stupnici INES ohodnoceno stupněm 3. Podle japonského ministerstva životního prostředí je možné naměřit roční dávku radiačního záření ve vzduchu o hodnotě 5 mSv na ploše zhruba 1800 km² v okolí elektrárny.

Z důvodu havárie došlo k znehodnocení zemědělské půdy v širokém okolí elektrárny a to hlavně césiem-137 s poločasem rozpadu 30 let. Znehodnocení je také zapříčiněno odporem obyvatel k produktům z širokého okolí elektrárny. Mimo to bylo potřeba omezit rybolov, neboť chycené ryby vykazovaly zvýšené úrovně radiace - příkladem budiž ryba chycená v únoru 2013, jež obsahovala 740 000 Bq/kg radioaktivního césia, což je hodnota překračující zdravotní limity 7400 - krát. Třebaže hodnoty radiace naměřené v dnešní době (k 2/2015) v zemědělských produktech z prefektury Fukušima jsou již bezpečně pod zdraví nebezpečnými hodnotami, strach stále přetrvává.

Dopady na obyvatelstvo

V reakci na zhoršující se stav havárie vydal japonský premiér v den havárie příkaz k evakuaci v okruhu 3 km od elektrárny. Okruh byl dále navýšen na 10 km a nakonec 12. března na 20 km. Pokaždé, když došlo ke změně evakuačního pásma, se museli obyvatelé znovu přemisťovat. To vedlo k velkému vyčerpání a následně ke smrti více než 1 000 obyvatel, již trpěli různými chronickými nemocemi, nebo již byli v pokročilém věku. Dále bylo vydáno nařízení, aby obyvatelé v pásmu 20-30 km od elektrárny zůstali doma a nevycházeli. Toto nařízení zůstalo v platnosti až do 25. března, následkem čehož byli lidé úplně odříznuti od okolí takřka bez jakékoliv pomoci zvenčí. Teprve poté vydala vláda doporučení k dobrovolné evakuaci v tomto pásmu, ovšem opět téměř bez dalších informací, takže konečné rozhodnutí bylo pouze na úsudku každého obyvatele.

Přesné zdravotní dopady na obyvatelstvo zatím nejsou známé. Z předběžných průzkumů bylo stanoveno, že pouze 1 % obyvatelstva bylo vystaveno záření vyššímu než 10 mSv. Podle článku z časopisu National Geographic zvýšený výskyt rakoviny štítné žlázy u dětí - 33 výskytů rakoviny u zhruba 350 000 testovaných dětí, typický je výskyt 1-2 nemoci na 1 000 000 dětí - nemusí být nutně spojen s havárií na Fukušimě, ale může být důsledkem přísných zdravotních prohlídek, jež jsou prováděny v reakci na havárii. Podle dostupných informací trápí evakuované obyvatele spíše psychické než fyzické problémy - například v městečku Hirono, jež leží nedaleko Fukušimy, trpí až polovina obyvatel posttraumatickým stresovým syndromem.

V dubnu a říjnu 2014 a v září 2015 byla rozloha uzavřené zóny mírně omezena a vláda dovolila obyvatelům vrátit se zpátky do svých domovů. Vrátit se však hodlá méně než polovina evakuovaných. K březnu 2015 zůstává téměř 120 tis. evakuovaných, z toho téměř 50 tis. již žije mimo Prefekturu Fukušima.

Podle odhadů z roku 2019 vypnutí japonských reaktorů po nehodě mohlo společně s chybami při evakuaci nepřímo způsobit více úmrtí než nehoda sama.

Dopady na ekonomiku

V Japonsku byla před havárii jaderná energetika vnímána jako nutná a všechny plány počítaly se zvýšením jejího podílu v celkovém energetickém mixu. Například na počátku roku 2011 tvořila elektřina generovaná v jaderných elektrárnách 30 % z celkového množství vyrobené elektrické energie. Další plány počítaly s navýšením tohoto podílu do roku 2030 na 50 %. Japonsko se tím chtělo ve větší míře zbavit závislosti na dovážených fosilních palivech a tím zvýšit svou energetickou bezpečnost. V dnešní době pokrývá jaderná energetika jen 12 % z celkové spotřebované energie, zatímco energie z fosilních paliv pokrývá 86 %.

Po havárii započalo postupné odstavování všech 54 japonských jaderných reaktorů. Poprvé byly všechny reaktory odstaveny 5. května 2012. Podruhé došlo k odstávce všech reaktorů 15. září 2013. Důvodem byly obavy o nedostatečnou bezpečnost elektráren a protesty obyvatelstva vůči jaderné energii. Po odstavení reaktorů muselo Japonsko nahradit tento ztracený zdroj energie zvýšením množství importovaných paliv. Jen v roce 2012 zaplatilo Japonsko za dovoz paliv 250 miliard USD (5,5 bilionu Kč). V roce 2015 bylo vydáno povolení ke znovu spuštění některých bloků JE v Japonsku. Japonský ekonomický institut odhaduje, že do března 2016 by mohlo být uvedeno zpět do provozu 11 reaktorů, což podporuje i změna veřejného mínění.

Havárie v jaderné elektrárně Fukušima I vyvolala mezinárodní politickou diskuzi o dalším využívání jaderné energie. V Německu tato havárie způsobila obrat v energetické koncepci, což v důsledku vedlo k tomu, že vláda neprodloužila jaderným elektrárnám provoz a navíc po bezpečnostních prověrkách bylo 7 z nich dočasně uzavřeno. Tento krok způsobil růst cen elektrické energie na německém trhu až o 18 % již v dubnu 2011. Bavorský odpor vůči atomu obnovil i snahy o odstavení jaderné elektrárny Temelín. V roce 2015 se i v Německu jedná o možném a nejspíš i nutném prodloužení provozu některých jejich jaderných elektráren po roce 2022.

V samotném Japonsku pak došlo ke zrušení některých projektů nových bloků jaderných elektráren a s velkou pravděpodobností bude ukončen i japonský projekt rychlého reaktoru Mondžú ve městě Curuga. Tento projekt již dlouho provázejí nehody. Reaktor byl v provozu dohromady asi jen rok, přestože byl spuštěn již v roce 1995. Zrušení projektu ale bude znamenat velkou ránu pro japonskou energetickou koncepci, neboť s přechodem na rychlé reaktory se počítalo.

Společnost TEPCO, ve které vlastní většinový podíl stát, v červnu 2016 přiznala, že první dva měsíce po jaderné havárii lhala veřejnosti o rozsahu katastrofy. Dělo se tak údajně na nátlak japonského premiéra Naoto Kana, což lidé z okruhu bývalého premiéra odmítli jako politicky motivované obvinění.

Bývalý japonský premiér Džuničiró Koizumi obvinil v září 2016 tehdejšího premiéra Šinzó Abeho, že lže, když tvrdí, že situace ve Fukušimě je plně pod kontrolou.

Podle zprávy japonské parlamentní vyšetřovací komise katastrofu nezavinila přílivová vlna tsunami, ale člověk. „Šlo o havárii způsobenou člověkem. Bylo ji možné předvídat a měla být předvídána. Dalo se jí zabránit a mělo se jí zabránit," uvádí komise. Zpráva kritizuje nekvalitní zákony regulující jadernou energetiku, nedostatečnost bezpečnostních opatření, chyby vedení elektrárny a státního dozoru i špatné reakce po nehodě. Zpráva proto doporučila posílit dozor vlády v oblasti jaderné energetiky.

V tomto článku byl použit překlad textu z článku Fukushima I Nuclear Power Plant na anglické Wikipedii.

# data[].attributes.attachment_link.title
Havárie elektrárny Fukušima I - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Havárie japonské jaderné elektrárny Fukušima I společnosti TEPCO v roce 2011 byla nejhorší jaderná havárie od Černobylu 1986 a po ní jediná další havárie označená na stupnici INES nejvyšším stupněm 7. Katastrofa vznikla následkem zatopení elektrárny ničivou vlnou tsunami 11. března způsobenou mimořádně silným zemětřesením v oblasti Tóhoku.

# data[].attributes.body
Tato dohoda je součástí Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu, která má omezit emise skleníkových plynů po roku 2020 a navázat tak na Kjótský protokol.

# data[].attributes.body
Vedoucí představitelé EU se dohodli na závazném cíli EU spočívajícím v dosažení čistého snížení domácích emisí skleníkových plynů do roku 2030 alespoň o 55 % oproti roku 1990.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Klima na Zemi se mění. Dr. Anna Hoggová varuje před důsledky globálního oteplování pro lidi a životní prostředí.
Současné změny klimatu naší planety přetvářejí podobu světa. Během posledních dvou desetiletí bylo zaznamenáno 18 z nejteplejších roků v historii měření a v Evropě i jinde jsou stále častější extrémní povětrnostní jevy, jako jsou lesní požáry, vlny veder a povodně.

Vědci varují, že pokud nebudou urychleně přijata příslušná opatření, do roku 2060 se teplota v důsledku globálního oteplování pravděpodobně zvýší o více než 2 °C oproti úrovním před průmyslovou revolucí, a do konce století by mohla vzrůst dokonce až o 5 °C.

Takový nárůst globální teploty bude mít na přírodu zničující dopad, jelikož způsobí nevratné změny v řadě ekosystémů a z toho plynoucí úbytek biologické rozmanitosti. Vyšší teploty a intenzivnější povětrnostní jevy budou mít za následek rovněž ohromné náklady pro ekonomiku EU a naruší schopnost zemí produkovat potraviny.

Změna klimatu je globálním problémem, který vyžaduje globální reakci. EU je odhodlána napomoci ke zvýšení úrovně globálních ambicí a jde v tomto ohledu příkladem.

EU je jednou ze signatářských stran Pařížské dohody, jejímž cílem je omezit globální oteplování na úroveň výrazně nižší než 2 °C a pokračovat v úsilí o jeho omezení na 1,5 °C.

Země EU potvrdily cíl, jímž je dosáhnout v souladu s Pařížskou dohodou do roku 2050 klimatické neutrality.

Reakce EU na změnu klimatu

EU stanovila ambiciózní opatření a cíle za účelem snížení svých emisí skleníkových plynů, a to tím, že pro klíčová odvětví svého hospodářství vymezila cíle týkající se emisí.

Cíle pro rok 2020

První balíček opatření EU v oblasti klimatu a energetiky byl dohodnut v roce 2008 a stanoví cíle pro rok 2020. Mezi ně patří:

snížení emisí skleníkových plynů o 20 % (oproti úrovním roku 1990);

zvýšení podílu energie z obnovitelných zdrojů na 20 %;

zvýšení energetické účinnosti o 20 %.

V zájmu dosažení těchto cílů Evropská unie vytvořila a později reformovala systém EU pro obchodování s emisemi (ETS), jehož účelem je snížit emise skleníkových plynů zejména z energeticky náročných průmyslových odvětví a elektráren. V odvětví stavebnictví, dopravy a zemědělství byly v rámci nařízení o sdílení úsilí stanoveny vnitrostátní emisní cíle.

EU již tyto cíle splnila a předstihla. Do roku 2018 byly emise skleníkových plynů sníženy o 23 %, což je o tři procentní body více, než byl původní 20% cíl.

Cíle pro rok 2030

V roce 2014 byl dohodnut rámec politiky v oblasti klimatu a energetiky do roku 2030 obsahující ambicióznější soubor cílů pro období let 2021-2030. Na základě těchto cílů se EU zavázala, že do roku 2030 sníží své emise skleníkových plynů alespoň o 40 % oproti úrovním v roce 1990.

Rámec obsahuje politiky a cíle, jež mají zvýšit konkurenceschopnost, bezpečnost a udržitelnost ekonomiky a energetického systému EU. EU rovněž reformovala systém ETS, přijala pravidla monitorování a podávání zpráv a poukázala na potřebu dlouhodobých strategií a vnitrostátních plánů v oblasti energetiky a klimatu.

Evropská rada v prosinci 2020 s ohledem na potřebu zvýšit ambice v oblasti klimatu, jak požaduje také Pařížská dohoda, potvrdila nový cíl pro snížení emisí do roku 2030. Vedoucí představitelé EU se dohodli na závazném cíli EU spočívajícím v dosažení čistého snížení domácích emisí skleníkových plynů do roku 2030 alespoň o 55 % oproti roku 1990. EU zvýší své ambice v oblasti klimatu způsobem, který:

podpoří udržitelný hospodářský růst;

zajistí tvorbu pracovních míst;

bude přínosem pro zdraví a životní prostředí občanů EU;

přispěje k dlouhodobé globální konkurenceschopnosti hospodářství EU prostřednictvím prosazování inovací v oblasti zelených technologií.

Evropská rada ve svých závěrech vyzvala Komisi, aby posoudila, jak mohou všechna odvětví hospodářství nejlépe přispět k cíli pro rok 2030, a aby předložila nezbytné návrhy doplněné podrobným posouzením environmentálního, hospodářského a sociálního dopadu na úrovni členských států.
Do roku 2050 by EU měla být klimaticky neutrální
Cíl klimatické neutrality do roku 2050

V prosinci roku 2019 vedoucí představitelé EU potvrdili cíl dosáhnout do roku 2050 klimaticky neutrální EU. Vedoucí představitelé EU v závěrech požádali Radu, aby pokročila v práci na Zelené dohodě pro Evropu, kterou zahájila Komise.

Lídři EU uznali, že je třeba zavést podpůrný rámec s cílem zajistit nákladově efektivní, jakož i sociálně vyvážený a spravedlivý přechod ke klimatické neutralitě s přihlédnutím k různým vnitrostátním podmínkám, a v této souvislosti vyzdvihli významné hospodářské, společenské a technologické příležitosti, jež přechod ke klimatické neutralitě přinese.

Se zřetelem k politickému odhodlání lídrů EU a v souladu s Pařížskou dohodou připravují členské státy své dlouhodobé strategie nízkoemisního rozvoje, které předloží v kontextu Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu. Ministři životního prostředí EU přijali v březnu 2020 dlouhodobou strategii EU v oblasti klimatu.

Evropský právní rámec pro klima

Úkolem evropského právního rámce pro klima jakožto jednoho z prvků Zelené dohody pro Evropu je převést cíl klimaticky neutrální EU do roku 2050 do právního předpisu. Ministři životního prostředí EU dosáhli dohody ohledně obecného přístupu k návrhu evropského právního rámce pro klima, včetně nového cíle EU, jímž je snížit do roku 2030 emise skleníkových plynů nejméně o 55 % ve srovnání s rokem 1990, v souladu s pokyny Evropské rady vydanými ve dnech 10. a 11. prosince 2020.

V prosinci 2020 se vedoucí představitelé EU dohodli, že 30 % celkových výdajů z rozpočtu EU na období 2021-2027 a z nástroje Next Generation EU bude zaměřeno na projekty související s klimatem Výdaje v rámci obou rozpočtů budou v souladu s cílem EU, jímž je dosáhnout do roku 2050 klimatické neutrality, s cíli EU v oblasti klimatu pro rok 2030 i s Pařížskou dohodou.

Nedávná politická opatření EU

Níže jsou uvedeny některé z nejnovějších právních předpisů v oblasti klimatu přijatých EU.

Oběhové hospodářství

V květnu 2019 přijala EU zákaz plastových výrobků na jedno použití. Tímto zákazem Evropská unie stanovila přísnější pravidla pro ty druhy výrobků a obalů, jež patří mezi deset nejčastěji se vyskytujících předmětů, které znečišťují evropské pláže. Nová pravidla zakazují používání určitých plastových výrobků na jedno použití, pro něž existují alternativy.

V květnu 2018 rozhodla EU o nových pravidlech pro nakládání s odpady a stanovila právně závazné cíle pro recyklaci. Tyto cíle se týkají komunálního odpadu, recyklace obalových materiálů a skládek.

Emise CO₂ z dopravy

V dubnu 2019 bylo rozhodnuto o přísnějších emisních limitech pro osobní automobily a dodávky s cílem zajistit, aby se počínaje rokem 2030 emise CO ₂ z nových osobních automobilů snížily v porovnání s úrovněmi v roce 2021 v průměru o 37,5 % a z nových dodávek v průměru o 31 %. V letech 2025 až 2029 se emise CO ₂ z osobních automobilů a dodávek musí snížit v průměru o 15 %.

Limity pro nákladní automobily a další těžká vozidla byly přijaty v červnu 2019. Podle nových pravidel budou muset výrobci od roku 2025 snížit emise CO ₂ z nových nákladních automobilů ve srovnání s úrovněmi z roku 2019 v průměru o 15 % a do roku 2030 o 30 %.

Balíček předpisů týkajících se čisté energie

EU přijala nové právní předpisy, které jsou součástí balíčku předpisů týkajících se čisté energie:

revidovanou směrnici o energetické účinnosti;

revidovanou směrnici o energii z obnovitelných zdrojů;

nařízení o správě.

Uvedený balíček má klíčový význam pro dosažení cílů v oblasti klimatu a energetiky pro rok 2030 a vymezuje pro členské státy EU mechanismy spolupráce a kontroly v odvětví energetiky.

Systém EU pro obchodování s emisemi

V únoru 2018 přijala EU revidovaná pravidla pro systém EU pro obchodování s emisemi (ETS). Tento systém byl zřízen v roce 2005, je prvním velkým trhem s uhlíkem na světě a i nadále zůstává systémem nejrozsáhlejším. Stanoví strop pro množství emisí CO ₂, které může těžký průmysl a elektrárny vyprodukovat. Celkové množství povolených emisí je mezi společnosti rozděleno v podobě obchodovatelných povolenek.

V prosinci 2019 se EU a Švýcarsko dohodly na propojení svých systémů pro obchodování s emisemi. Tato dohoda je pro EU a pro Švýcarskou konfederaci vzájemně prospěšná, neboť propojením obchodních systémů stanovujících stropy emisí se může zvýšit dostupnost příležitostí ke snížení emisí a zlepšit nákladová efektivnost obchodování s emisemi.

Využívání půdy a lesnictví

V květnu 2018 bylo dohodnuto nové nařízení týkající se lepší ochrany a obhospodařování půdy a lesů. Prostřednictvím tohoto nařízení jsou nyní emise skleníkových plynů z využívání půdy, změn ve využívání půdy a lesnictví (LULUCF) zahrnuty do rámce v oblasti klimatu a energetiky do roku 2030.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
plán v oblasti změny klimatu a energie do roku 2030

# data[].attributes.attachment_link.description
Klima na Zemi se mění. Dr. Anna Hoggová varuje před důsledky globálního oteplování pro lidi a životní prostředí. Současné změny klimatu naší planety přetvářejí podobu světa. Během posledních dvou desetiletí bylo zaznamenáno 18 z nejteplejších roků v historii měření a v Evropě i jinde jsou stále častější extrémní povětrnostní jevy, jako jsou lesní požáry, vlny veder a povodně.