# data[].attributes.body
Csonka Erik
Hordozgató (részlet)

Varró Dániel
„Elmentem a teszkóba
nagybevásárolni,
bekerült a zacskóba
mindenféle holmi”

# data[].attributes.body
napja alkalmából készített válogatásunk szigorúan szubjektív és kizárólag kedvcsináló jelleggel, a teljesség igénye nélkül született! Magyar kortárs versek élő költőktől.

Fehér Renátó – 1989-ben született. Költő, kritikus, Budapesten él. 2017-től a Hévíz folyóirat munkatársa, majd 2018-tól a lap szerkesztője. 2017 augusztusa és 2018 augusztusa között a Litera.hu szerkesztője. A közép- és kelet-európai irodalmakra, kiemelten a visegrádi országok irodalmára fókuszáló Csirimojó Kiadó szerkesztője. Verseskötetei a Garázsmenet és a Holtidény.

Fehér Renátó: Pótturnusok

Azon a nyáron apám velünk élt és minket szeretett,
kullogtam a kis család után a mólón.
Figyeltem a stéget, hogy éjszaka, másokkal
ott ülnék, néhány üveg bor körül,
az üreseket távcsőnek használnánk,
és Tihany felé dobálnánk, át az Árok fölött.

Az üvegek persze lassan gurulva pottyannak a vízbe
a stégről. Mindenki elaludt körülöttem,
volt szerelmeim anyáira gondoltam:
ők majd álmodnak velem és emlegetnek a válás
és az új választottak rossz döntései után.
Neked (mert legjobban te hiányoztál)
elővigyázatosságból írni is akartam,
de be volt ázva a telefonom.

Minden nap fizettél egy lángost, mikor együtt.
Éjjel úszni mentem, nem jöttél velem.
A helyi tévén hallottam, hogy
fogyó Holdban melegebb a víz, mint a levegő,
de az őr kidobott a strandról.

A hely kipróbált, úgyhogy egyedül voltam lenn,
Anyut már nem tanácsos mozgatni,
téged nem láttalak évek óta,
a többiek meg olaszba mentek,
de tisztán, üvegből már egyikük sem issza a bort.
Jövőre velük tartok, ha a tenger is kivárja

# data[].attributes.body
De mit vesződöm én tevéled, édes, annyit?
A stressz, a félsz, a hiszti, a nyűgök, macerák…
Mind többször már a gond szívünkben ablakot nyit,
s a szó gégénkbe hátrál, akár egy pici rák.

Elég idült idill ez, még hogyha idill is.
A szíved az enyémmel nem kompatibilis.
Bőrünkből szikra pattan, ha megfogod kezem.
Nem illünk össze, drága, mit szépítsünk ezen.

De gomblukunkat mégis egymás hiánya lakja,
és elválásaink megannyi kis patakja
a visszaérkezés tavába fut be, lásd.

Elhagylak, s lépteim megint mögéd szegődnek.
Mert nem szerettem én még senkit így előtted,
és nem tudok utánad szeretni senki mást.

# data[].attributes.body
Te vagy a város, a te égboltod nagyobb.
Pislog egyet légtered, ha repülő fúródik bele.
Folyódra papírhajókat bocsát egy ikerpár,
beleírták a kívánságaikat. Nem tudnak róla,
hogy már megint ugyanazt kívánták. Azt,
hogy ne kívánják ugyanazt többé, csak azt ne.
A várnegyededben bolyong két olasz lány
és egy kandúr. véletlenül hozta be egy vonat
Érdligetről, és nem talál haza. A lányok
is valahogy így kerültek ide.
Körutad óriáskígyó, duzzogva átkúszik
a Margitszigetre és összetekeredik.
Levedlett bőrében alszanak a villamosok.
A tereid gyorsan fiatalodó arcok.
Gyáraid teli tüdők, stadionjaid fülkagylók.
A plébánosaid dzsúdózni járnak, a nőjük
boszorkánytanfolyamra.
Tévéid néniknek udvarolnak.
Varjaid skizofrének, patkányaid radioaktívak,
galambjaid lába nyomorék.
Kettőnk közül te vagy a város,
a te éjszakád világosabb,
a te csönded zajosabb,
a te holdad halottabb,
a te nyájad éberebb,
a te óráid gyorsabbak,
a te vizeid lassabbak,
a te szemeid szürkébbek,
a te szíveid betegebbek,
te vagy a város, Apa, és remélem,
hogy ezer év múlva
én is város leszek.

# data[].attributes.body
Eufória

Mint aki otthonhagyta – mondjuk a
valamilyen papírt és visszafordul,
vagy keresi a kulcsot: kulcslyuka
tátong; vagy pénzt; – ilyenkor aki feldúl

lakást: széthány mindent az asztalán,
öltönye zsebét forgatja, kiránt
cipőt, hogy oda esett: az talán
nem hagy-e úgy mindent – minden iránt,

ami nem az, csak addig nem közömbös,
amíg ki nem derül, hogy az sem az,
sőt: eltép, széket falnak nekilökdös;
utólag aztán – jó, ha nincs nyoma. S

mellettem nem maradhat senki, hogy
„kialakul”, majd. Én sem várhatok.

# data[].attributes.body
Napok rése, évek torlasza

Mintha két rétege volna,
S a külső szüntelen beomolna,
Mállik a magas kőfal,
Peregve tágul, hull magába le,
Darabos zokogással
Borul rá kettős élete.

Szakadatlan ropogás fentről:
Jelene vékony sávján áttör
Az összes salétromszagú év.
Porladó napjai vastag
Csomókban lerakódnak és
A múlt boltíve beroskad.

Kezét arcára tapasztja, ha
Megrendül újuló robaja
Lezúduló évtizedeknek.
Csikorog fogai közt a homok.
Hajszálrepedéssel erednek
Ismét az esték és hajnalok.

Rázkódik, zuhog a kőtörmelék,
Rés, torlasz, amerre lép.
Mit kezdjen ideje szilánkjaival?
Szemcsés fénygerenda vibrál
Átlósan, éteri választóvonal.
Kétfele élni nem bír már tovább.

*

Sok más élet

Miért maradnál itt tovább,
Ha nem vár semmi máshol?
Vedd már észre magad, elég
Volt az önáltatásból.

Azért fogsz magadnak helyet,
Mert egyelőre nincs jobb?
Hogy ott vagy, ahol épp lehetsz,
Maradni még nem indok.

S hogy minden ide köt? Hiszen;
Annál nincs semmi rosszabb.
Ami romlásnak indul, az
Mindent magába rothaszt.

Volt idő, emlékszel, mikor
Még elképzelhetőnek
Tartottál sok más életet:
Mind elvették-e tőled?

Nem ragaszkodnék annyira
Itt semmihez se most már.
Menj, szívj friss levegőt. Tovább
Úgysem jutsz a saroknál.

# data[].attributes.headline
Január volt már javában, s a nagy fa,amit műanyagmadzaggal gúzsba kötvehúztunk-vontunk, hogy majd a föld alatta feketülő falnak nekidöntvenapokon át a pincebogarakraárassza csodaváró illatát,és amit aztán ketten díszítettünk,hogy úgy dőljön ránk teljes vértezetben,(még jó, hogy a gyertyagyújtás előtt)mint egy megsebzett operai hős –(végül kiékeltük alaposan,deszkaszilánkokat vertünk a sebes lábs a nehéz vastalp bilincse közé),szóval a nagy fa, lejárván az ünnep,és utána az eufória,kopaszon, üres cukorpapírokkal,rothadt gyümölcsként potyogó díszekkel,dicsőségének poros maradékánmég mindig ott állt, szálegyenesen.Éjjel leszedtük, már ami maradt.Hogy meg ne hallják a másik szobában:csendben, akár az összeesküvők,kivonszoltuk a sovány tetemet.Csorgott róla a száraz tűlevél,és nehéz, sötét tócsákban megállt(mi gyilkoltuk meg, de ki hitte volna,hogy az öreg emberben még annyi vér van)felfűrészeltük, nejlonzsákba tettük,úgy csempésztük ki éjnek idején,hogy másnapra ne legyen semmi nyom,aztán sokáig fájlaltuk, hogy nincs ott,és találgattuk, hogy a gyerekek holnapmit mondanak, ha meglátják, hogy eltűnt.Semmit sem mondtak. Jöttek álmosan,szürcsölve kiitták a kakaót,öltöztek és rutinból bakalódtak,és közben végig be nem állt a szájuk.Egyszer sem néztek a helye felé,pedig hiánya szinte lüktetett.Összenéztünk, hogy milyen a világ,hogy milyenek a mai gyerekek:egy karácsonyfa nekik meg se kottyan.Na, ezt elrontottuk alaposan.De aztán, mikor nagyobbik fiunka cipőt húzta – hopp! Akár egy zöldesangyaltollat, úgy húzott ki belőleegy épen, véletlenül ott maradtág-bűnjelet, és csodálkozva nézte.„El kéne vigye már a fát az angyal!”sóhajtotta. „Már szegény túl öreg!”Gyorsan lecsaptam: „Mért, szerinted ott van?”Meggyőződéssel bólintott, s velemindenben-tükre, a lelkes kicsi.„És tényleg szeretnéd, hogy elvigye?”„Tényleg.” „Jó, akkor lássuk, ott van-e. ”

# data[].attributes.subject
Január volt már javában, s a nagy fa,amit műanyagmadzaggal gúzsba kötvehúztunk-vontunk, hogy majd a föld alatta feketülő falnak nekidöntvenapokon át a pincebogarakraárassza csodaváró illatát,és amit aztán ketten díszítettünk,hogy úgy dőljön ránk teljes vértezetben,(még jó, hogy a gyertyagyújtás előtt)mint egy megsebzett operai hős –(végül kiékeltük alaposan,deszkaszilánkokat vertünk a sebes lábs a nehéz vastalp bilincse közé),szóval a nagy fa, lejárván az ünnep,és utána az eufória,kopaszon, üres cukorpapírokkal,rothadt gyümölcsként potyogó díszekkel,dicsőségének poros maradékánmég mindig ott állt, szálegyenesen.Éjjel leszedtük, már ami maradt.Hogy meg ne hallják a másik szobában:csendben, akár az összeesküvők,kivonszoltuk a sovány tetemet.Csorgott róla a száraz tűlevél,és nehéz, sötét tócsákban megállt(mi gyilkoltuk meg, de ki hitte volna,hogy az öreg emberben még annyi vér van)felfűrészeltük, nejlonzsákba tettük,úgy csempésztük ki éjnek idején,hogy másnapra ne legyen semmi nyom,aztán sokáig fájlaltuk, hogy nincs ott,és találgattuk, hogy a gyerekek holnapmit mondanak, ha meglátják, hogy eltűnt.Semmit sem mondtak. Jöttek álmosan,szürcsölve kiitták a kakaót,öltöztek és rutinból bakalódtak,és közben végig be nem állt a szájuk.Egyszer sem néztek a helye felé,pedig hiánya szinte lüktetett.Összenéztünk, hogy milyen a világ,hogy milyenek a mai gyerekek:egy karácsonyfa nekik meg se kottyan.Na, ezt elrontottuk alaposan.De aztán, mikor nagyobbik fiunka cipőt húzta – hopp! Akár egy zöldesangyaltollat, úgy húzott ki belőleegy épen, véletlenül ott maradtág-bűnjelet, és csodálkozva nézte.„El kéne vigye már a fát az angyal!”sóhajtotta. „Már szegény túl öreg!”Gyorsan lecsaptam: „Mért, szerinted ott van?”Meggyőződéssel bólintott, s velemindenben-tükre, a lelkes kicsi.„És tényleg szeretnéd, hogy elvigye?”„Tényleg.” „Jó, akkor lássuk, ott van-e. ”

# data[].attributes.body
Kis maxi

# data[].attributes.body
Fehér Renátó: Pótturnusok

Azon a nyáron apám velünk élt és minket szeretett,
kullogtam a kis család után a mólón.
Figyeltem a stéget, hogy éjszaka, másokkal
ott ülnék, néhány üveg bor körül,
az üreseket távcsőnek használnánk,
és Tihany felé dobálnánk, át az Árok fölött.

Az üvegek persze lassan gurulva pottyannak a vízbe
a stégről. Mindenki elaludt körülöttem,
volt szerelmeim anyáira gondoltam:
ők majd álmodnak velem és emlegetnek a válás
és az új választottak rossz döntései után.
Neked (mert legjobban te hiányoztál)