# data[].attributes.attachment_link.title
Одна історія. Як Жанна д’Арк змінила хід Столітньої війни

# data[].attributes.body
Жакерія

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
10 червня 1358 році під селищем Мелло у графстві Бовезі король Наварри Карл ІІ Злий розбив військо Гільома Каля, одного з ватажків селянського повстання, що охопило більшу частину ослабленої тривалою війною Франції. Швидко спалахнувши, Жакерія так же швидко і згасла, жорстоко придушена за кілька місяців, ставши синонімом стихійних і жорстоких повстань у багатьох мовах світу.На обкладинці: "Гастон III Феб і Жан III де Граї рятують дружину дофіна Карла Жанну де Бурбон від повсталих селян під час облоги фортеці Мо 9 червня 1358 року" © "Хроніка" Жана Фруассара, XV століття

Як зазначає у своїй "Хроніці Франції, Англії, Шотландії і Іспанії" Жан Фруассар, XIV століття сприймалося сучасниками як "темне та страшне": в 1315-17 роках Францію вразив сильний голод, у 1337 році англійський король Едвард ІІІ Плантагенет розпочав один з найдовших конфліктів світової історії - Столітню війну, в 1348 році з південних портових міст Прованса і Лангедока поширилася " чорна смерть ", яка за два роки скоротила населення півдня Франції на 75%.

Тривала війна з Англією привела до наводнення Французького королівства "бригандами" - найманцями, які не дотримувалися мирних домовленостей та жили з грабіжницьких рейдів, зокрема і на селян, які втратили надію на лицарство, неспроможне захистити свої володіння і своїх людей. Анонімний автор "Жалібної пісні про битву під Пуатьє" зауважив, що на війну треба повести "Жака Простака (прізвисько французьких селян - прим. автора), бо він не кинеться тікати задля збереження свого життя" на відміну від дворян, яких після поразки під Пуатьє селянство зустрічало прокляттями і відвертою неприязню. Крім того, селян обурювала заборона брати до рук зброю навіть для самозахисту.

Загальна непроста ситуація в країні ще більше ускладнилась в 1356 році, коли дофін Карл оголосив про намір збільшити податки, щоб зібрати 5 млн золотих ліврів для викупу батька з англійського полону. На засіданні Генеральних штатів, де більшість місць належала міщанам на чолі з багатим торговцем сукном Етьєном Марселем, представники ремісників і купців перейшли до відкритої опозиції дофіну, який "через дурних радників" привів "державу до занепаду і їй загрожує повний розпад і загибель", і забажали запровадити контроль за його діями. В 1357 році Карл був змушений підписати "Великий Березневий ордонанс", яким оголосив Марселя прево (королівським урядовцем) Парижу і брався покарати "дурних радників", замість яких Генеральними штатами мали бути призначені спеціальні чиновники.

Щоб зламати супротив Карла, який саботував виконання ордонансу, Етьєн Марсель закликав до повстання, і в лютому 1358 року 3 тисяч озброєних ремісників вдерлись в палац дофіна і вбили його головних радників (маршалів Шампані і Нормандії). Карл, котрого від розправи врятувало заступництво прево, був змушений залишити Париж, де вся влада опинилась в руках Етьєна Марселя. У пошуках союзників він зблизився з ворогом дофіна королем Наварри Карлом II Злим, що мав давні претензії на французький престол .

Щоб компенсувати зменшення надходжень до королівської скарбниці внаслідок різкого скорочення чисельності населення після голоду, епідемій і воєнних дій, на початку травня дофін Карл видав т. зв. Комп'єнський ордонанс, яким збільшив повинності, покладені на селян. Це стало каталізатором протесту, який вибухнув в Пікардії після того як 28 травня 1358 року в графстві Бовезі, селяни влаштували засідку на банду бригантів й вбили чотирьох лицарів і п'ятьох їх зброєносців. До кінця місяця напади на дворян і грабунок їх володінь набув масового характеру, швидко поширившись на північну частину Іль-де-Франса, Вермандуа, частину Шампані, Нормандію, Бургундію, Лаонуа та Лангедок.

"Чимало посполитих людей у Бовезі об'єдналися в поганий рух і, примножуючись кожного дня числом, вбивали всіх шляхтичів і шляхтянок, яких зустрічали на своєму шляху, та багатьох їхніх дітей. Вони руйнували і спалювали всі шляхетські будинки, що траплялися їм на шляху." - П'єр д'Оржемон "Великі хроніки Франції"

Повстання "жаків", чисельність яких склала 5-6 тисяч чоловік, було стихійним і неорганізованим - вони без жодного військового плану нападали на замки, обійстя і сеньйоріальні архіви із записами селянських повинностей, несучи на своїх знаменах геральдичну золоту лілею, герб правлячої монаршої династії, чим демонстрували вірність королю. Їх підтримали дрібні торговці і ремісники, подекуди - збіднілі шляхтичі, й чимало міст, в тому числі такі великі, як Бове, Мо і Санліс, і вже на початку червня в долинах Уази і Терена не залишилося жодного вцілілого замку чи будинку знаті.

"Вони палили, грабували, нищили всі краї, охоплені їхнім рухом, вбивали й брали в полон усіх шляхетних людей і уярмлювали їх, а також безчестили всіх шляхетних жінок, яких могли знайти" - "Хроніки землі Лаонуа"

Лідером частини повсталих став такий собі Гільом Каль родом з села Мелло в Бовезі, який завдяки досвіду у військовій справі організував селян у загони на чолі з десятниками, що підпорядковувались капітанам. У пошуку союзників він встановив відносини з прево Парижа, котрий відправив йому на підмогу 300 чоловік, розраховуючи використати жаків у боротьбі з дофіном: спільні загони Гільома Каля і Етьєна Марселя руйнували укріплення, з допомогою яких Карл тримав столицю в облозі і голоді.

"В той час спалахнув бунт жаків в Бовезі, і почався він в Сен Ле де Серан і в Клермоні і в Бовезі. Між ними бувалий і добрий говорун, статної статури і красивий обличчям. Ім'я його Гільом Каль. Його жаки зробили своїм ватажком. Але він добре бачив, що це люди на малі діла, тому і відмовився керувати ними. Одначе жаки змусили його силою і зробили своїм правителем разом з однією людиною, колишнім госпітальєром, який бачив війну. Бачив війну і Гільом Каль, і він казав жакам, щоби трималися разом. І коли побачили жаки, що їх зібралося в безлічі, накинулися вони на дворян і багатьох з них вони умертвили. І ще гірше вчинили вони, як люди нерозумні і неприборкані і з малим сенсом, бо умертвили вони безліч знатних жінок і дітей, хоча Гійом Каль і говорив їм не один раз, що занадто багато вони собі дозволяють." - "Хроніки перших чотирьох Валуа"

Усвідомлення небезпеки спонукало дворянство до спільних дій. "Хроніка перших чотирьох Валуа" оповідає, що пікардійські і нормандські дворяни, благаючи короля Наварри Карла Злого про допомогу, звернулися до нього зі словами: "Государ, ви - перший дворянин у світі, не потерпіть же, щоб дворянство загинуло. Адже, якщо ці люди, які називають себе жаками, протримаються довго, а добрі міста їм допоможуть, дворянство ними буде зовсім знищено". Взявши з дворян обіцянку не протидіяти його намірам зайняти престол Франції, Карл негайно виступив проти повсталих на чолі загону з 400 чоловік з місцевого лицарства і наваррських та англійських бригандів, який на шляху в Бовезі збільшився до тисячі (за деякими даними - до двох тисяч) чоловік.

Знаючи про виступ дворян, повсталі, з огляду на свою значну чисельну перевагу, на нараді в Мелло відмовились від пропозиції Каля шукати захист в Парижі. За його наказом вони двома загонами по три тисячі чоловік розташувались на височині біля села і, захистившись возами, виставили в першу лінію оборони стрільців з луків та арбалетів, котрих мало підтримати близько 600 кінних людей (які, правда, не всі мали зброю). У такому порядку жаки два дні провели в очікувані війська дворян, яке прибуло 9 червня, і, не наважуючись атакувати, вишикуване простояло навпроти селян до ночі.

10 червня 1358 року Карл Злий запропонував перемир'я і, бажаючи особисто обговорити його умови з ватажком жаків, вислав до Гільома Каля своїх герольдів. Довірившись слову лицаря, той без охорони пішов у табір дворян, де був схоплений і закований у ланцюги. Одночасно був поданий сигнал до атаки на жаків, котрі виявились безпорадними проти організованого супротивника: ударом піхоти під прикриттям кавалерії був зім'ятий один з флангів селян, після чого другий загін лицарів вдарив по іншому флангу жаків, які, включно з вершниками, кинулись у панічну втечу. Частина з них, рятуючись, направилась у Клермон, куди слідом за втікачами прибув і Карл Злий. За його наказом тут же, в Клермоні, після тортур був страчений ватажок повсталих жаків Гільом Каль: як селянському королю йому на голову одягли розпечений до червоного металевий вінок, після чого відрубали голову.

Жакерія була втоплена у крові: за свідченням "Великих хронік Франції" до 24 червня загинуло 20 тисяч селян, яких вбивали, не добираючи хто винен, а хто ні, і не даючи пощади навіть старим, жінкам чи дітям. Одночасно випалювались цілі села разом з церквами й незібраним урожаєм. До оголошеної 10 серпня 1358 року загальної амністії сеньйори вважали себе у праві чинити розправу над селянами на свій розсуд, і навіть після неї уряд дивився на беззаконня крізь пальці, вочевидь, лише для проформи піддаючи дворян незначним покаранням, у вигляді, наприклад, церковного покаяння.

Доля Етьєна Марселя теж була передбачуваною: запідозрений у намірі віддати Париж під владу Карла Злого, 31 липня він був убитий своїм близьким соратником Жаном Майларом й за кілька днів у місто прибув дофін Карл

Швидко спалахнувши, Жакерія так же швидко і згасла (хоча подекуди виступи тривали до осені), залишившись в пам'яті нащадків символом масового і жорстокого повстання селян, завдяки чому стала загальною назвою подібних виступів в різних країнах Європи. Вона ще більше спустошила Францію, яка у пошуку компромісу з англійцями в 1360 році в Брітіньї уклала з ними перемир'я, погодившись поступитись третиною суверенної території за відмову Едварда III Плантагенета від зазіхань на французький престол і Нормандію.

Карл Злий, практично всі французькі володіння якого за угодою в Брітіньї були передані Англії, того ж, 1360 року, примирився із викупленим з англійського полону королем Жаном Добрим, який пробачив йому злочини проти Франції і амністував 300 його найближчих соратників. Змушений повернутись у Наварру, Карл Злий кілька десятиліть безуспішно намагався заволодіти Францією, Бургундією чи Шампанью, проте невміння дотримуватись угод привело його в кінці життя до дипломатичної ізоляції. 1 січня 1387 року він помер, через необережність згорівши заживо.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
столітня війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
французьке королівство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
селянське повстання жакерія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
середньовіччя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дмитро копилов

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 10 червня 1358 : Селянське повстання Жакерія

# data[].attributes.attachment_link.description
10 червня 1358 році під селищем Мелло у графстві Бовезі король Наварри Карл ІІ Злий розбив військо Гільома Каля, одного з ватажків селянського повстання, що охопило більшу частину ослабленої тривалою війною Франції. Швидко спалахнувши, Жакерія так же швидко і згасла, жорстоко придушена за кілька місяців, ставши синонімом стихійних і жорстоких повстань у багатьох мовах світу.

# data[].attributes.body
Дофін

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дофін ( фр. Dauphin) -титул спадкоємця французького престолу.

Титул відомий у Франції з Раннього Середньовіччя. Спочатку титулом володіли графи В'єннські. На гербі одного із графів В'єннських був зображений дельфін (фр. Dauphin), тому він отримав прозвисько "дофін", яке стало титулом графів В'єннських. В XIV столітті Дофіни В'єннські продали титул французькій короні.

Першим Дофіном Франції (спадкоємцем французької корони) став майбутній король Франції - Карл V Мудрий. Титул зберігався до 1792, коли був скасований разом з монархією.

Титул був відновлений в 1814 при Реставрації Бурбонів, відповідно Дофінами Франції були: граф Шарль-Філіпп Д'Артуа, майбутній король Франції Карл X і його син Луї-Антуан, герцог Ангулемський, який носив титул до 1830. Після липневої Революції 1830 року, титул був остаточно скасований.

Титул дружини спадкоємця - Дофіна ( фр. Dauphine).

Кронпринц (кронпринцеса) у німецькомовних монархіях (напр. Німецька, Австрійська імперії).

Дофін // Універсальний словник-енциклопедія. - 4-те вид. - : Тека, 2006.

dauphin | French political history". Retrieved 3 September 2016.

"Louis, Dauphin of France Biography". The Biography.com website. A&E Television Networks. 2 April 2014. Retrieved 3 September 2016.

# data[].attributes.attachment_link.description
Дофін ( фр. Dauphin) -титул спадкоємця французького престолу. Титул відомий у Франції з Раннього Середньовіччя. Спочатку титулом володіли графи В'єннські. На гербі одного із графів В'єннських був зображений дельфін (фр. Dauphin), тому він отримав прозвисько "дофін", яке стало титулом графів В'єннських. В XIV столітті Дофіни В'єннські продали титул французькій короні.

# data[].attributes.headline
Коронація Карла VII 

# data[].attributes.body
Коронація Карла VII у Реймсі

# data[].attributes.body
Тестування

# data[].attributes.headline
Битва при Слейсі

# data[].attributes.body
Битва при Слейсі

# data[].attributes.headline
Битва при Кресі

# data[].attributes.body
Битва при Кресі

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
26 серпня 1346 року біля містечка Кресі-ан-Понтьє в Пікардії відбулася одна з найкривавіших битв Столітньої війни, в ході якої війська англійського короля Едварда ІІІ Плантагенета вщент розбили удвічі більшу армію французького короля Філіпа VI Валуа. Це дозволило англійцям взяти в облогу захопити порт Кале, з падінням якого вони отримали плацдарм для продовження бойових дій у північній Франції. На обкладинці: "Битва при Кресі" © "Хроніка" Жана Фруассара, XV століття

Розбивши вщент французький флот у битві при Слейсі, король Англії Едвард ІІІ Плантагенет отримав можливість безперешкодно висаджувати десант на північному узбережжі Франції і весь провів у підготовці до масштабної кампанії, основною метою котрої було взяття Парижа. 1346 року він віддав наказ про збір у Портсмуті 15-тисячного війська, яке на 700 суднах рушило через Ла-Манш. Нечисленний французький флот не помітив англійців, і вони почали висадку в гавані Сен-Вааст поблизу Шербура у Нормандії. Зійшовши на берег, Едвард ІІІ посвятив у лицарі свого 16-річного сина Едварда Вудстока (відомого у майбутньому як Чорного принца), плануючи залучити його до командування армією.

англійські війська зайняли Валон, - Сен-Ком-дю-Мону, - Карантан. Продовжуючи наступ фронтом у декілька кілометрів, вони взяли штурмом і розграбували Кан, після чого рушили до столиці Нормандського герцогства Руана, в який, випереджаючи супротивника, увійшла армія французького короля Філіппа VI Валуа. Дізнавшись про це, Едвард ІІІ залишив у містечку Лізьє неподалік Руана загін під командуванням Годфруа д'Аркура, а сам з рештою війська рушив на схід. він захопив незахищений брід на Сені в Пуассі, подолавши який, отримав можливість наступу на Париж. Однак, затиснута річками Сена і Сома, мости і броди яких були взяті французами під посилену охорону, англійська армія опинилась в оточенні: Філіп VI переніс свою ставку в Ам'єн, звідки повів армію на пошуки англійців. Підсумком цього маршу став програний французьким розвідувальним загоном бій під Бланштаке, що дозволило англійцям переправитися через Сому і біля містечка Кресі, що на півдорозі між Руаном і Кале, підготуватись до вирішальної битви.

"Коли король Філіп дійшов аж до того місця, поблизу якого були розташовані в бойовому порядку англійці, і він побачив їх, кров скипіла в ньому, бо він дуже їх ненавидів. Він анітрохи не стримував себе від того, щоб вступити з ними в бій, так само як і не мав потреби в тому, щоб примушувати себе до цього, а сказав своїм маршалам: "Пропустити вперед наших генуезців і починайте бій в ім'я Бога і монсеньйора Діонісія Святого!" - "Хроніка" Жана Фруассара

Жан Фруассар у "Хроніці" повідомляє: "Англійці, зведені в три дивізії, сиділи на землі, але, побачивши наближення ворогів, безстрашно встали і вишикувалися рядами... І знайте, що всі ці королі, графи, барони і лорди Франції не скористалися жодною з відомих побудов військ... Там було близько п'ятнадцяти сотень генуезьких арбалетників, але всі вони були втомленими, відмарширували раніше в той же день шість ліг (близько 28 кілометрів - Д.К.) пішки в повному озброєнні і з арбалетами на плечах. Вони сказали конетаблю, що сьогодні не в змозі вершити великі справи на полі бою. Граф Алансон (брат короля - Д.К.), почувши це, заявив: "Ось що отримуєш, наймаючи таких мерзотників, які підводять кожен раз, коли вони найбільше необхідні".

Незважаючи на втому армії тривалим переходом, після прибуття 26 серпня 1346 року під Кресі король Філіп VI віддав наказ "пропустити вперед наших генуезців і почати бій в ім'я Бога і монсеньйора Діонісія Святого!". Під командуванням Оттона Доріа вони повільно перетнули долину і, піднімаючись схилом до ворожих позицій, зробили кілька залпів з арбалетів, але основна маса стріл не долетіла до англійців. Ті відповіли, коли супротивник підійшов достатньо близько, і дощ англійських стріл змусив генуезців кинутись у розтіч. Жан Фруасар в своїй "Хроніці" повідомляє: "Король Франції, сильно розгніваний їх жалюгідним строєм і тим, що вони зазнали поразки, так повелів і сказав: "Негайно перебити цих мерзотників: вони обтяжують нас і лише загороджують нам шлях", після чого генуезькі арбалетники були знищені самими ж французами.

Наступною в атаку пішла французька кіннота, проте підйом пагорбом і штучні перешкоди порушили стрункість її рядів. Їй не вдалося здолати англійців навіть після 16 атак, що призвели до величезних втрат. Напади французів відбивав і загін Едварда Вудстока, котрому Едвард III відмовився направити підмогу, заявивши: "Хай хлопчик сам заслужить собі шпори".

Над полем битви "зайшло сонце і з'явилися зірки", а бій тривав. Французькі лицарі невтомно атакували англійські позиції й "залишали на полі убитих - і своїх і чужих", але попри чисельну перевагу не змогли здолати ворога. З настанням ночі французька армія почала хаотично відступати: через загибель командирів уже практично не було кому віддавати наказів.

Під Кресі англійці втратили убитими від 150 до 300 чоловік, французи і генуезці - від 10 до 30 тисяч убитими і пораненими, включаючи 11 принців і 1200 лицарів. Серед загиблих був і союзник Філіпа VI сліпий на момент битви король Богемії Ян Люксембурзький: за словами Фруассара, щоб не загубитися в штовханині бою, його прив'язали в сідлі коня, і "король поскакав в рядах французької кінноти на англійців ... всі вони були вбиті". На похоронах богемського короля у Люксембурзькому соборі були одягнуті в траурний одяг присутні Едвард ІІІ з сином. Переказують, що на пам'ять про Яна Люксембурзького принц Едвард взяв три страусові пера з його нашоломника і його лицарське гасло "Я служу", яке й донині є гаслом принців Вельських.

Великі втрати під Кресі завадили французам прийти на допомогу Кале, взятого Едвардом III наступного року після 11 місяців облоги й перетвореного на англійський форпост в Північній Франції. Їх не менш катастрофічна поразка через десять років в Аквітанії, коли у полон був захоплений король Жан II Добрий, змусила французів змиритись з втратою майже третини території і в в Бретіньї укласти вкрай невигідний мирний договір, що завершив перший етап Столітньої війни.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
столітня війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
французьке королівство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
битва при кресі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
столітня війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
середньовіччя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дмитро копилов

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 26 серпня 1346 : Битва при Кресі

# data[].attributes.attachment_link.description
26 серпня 1346 року біля містечка Кресі-ан-Понтьє в Пікардії відбулася одна з найкривавіших битв Столітньої війни, в ході якої війська англійського короля Едварда ІІІ Плантагенета вщент розбили удвічі більшу армію французького короля Філіпа VI Валуа. Це дозволило англійцям взяти в облогу захопити порт Кале, з падінням якого вони отримали плацдарм для продовження бойових дій у північній Франції.

# data[].attributes.headline
"Битва оселедців"

# data[].attributes.body
"Битва оселедців"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 12 лютого 1429 : "Битва оселедців"

# data[].attributes.attachment_link.description
При спробі відбити великий англійський обоз переважаюче франко-шотландське військо 12 лютого 1429 року було вщент розгромлене біля селища Рувре поблизу Жанвіля, де поле бою встелив оселедець з розбитих гарматними ядрами бочок. Перемога дала змогу англійцям продовжити облогу Орлеана, яка, втім, через три місяці закінчилась для них невдачею.

# data[].attributes.headline
Столітня війна

# data[].attributes.body
Столітня війна