# data[].attributes.headline
"Не припадам нигд‌е, а то значи: припадам свугд‌е" - Душан Кецмановић, Тамара Лијескић 13.12.2022. 

# data[].attributes.subject
"Не припадам нигд‌е, а то значи: припадам свугд‌е" - Душан Кецмановић, Тамара Лијескић 13.12.2022. 

# data[].attributes.body
Пре 90-их

Кецмановић је рођен у Београду 15. марта 1942. године, где су се склонили његови родитељи за време рата. Средином 1941. били су заточени у свом родном граду Бања Луци и депортовани од стране усташа. После рата породица се настанила у Сарајеву, где је Кецмановић завршио медицину на Универзитету у Сарајеву 1965. године, након чега је дипломирао психијатрију.

1966. године упознаје Дубравку Чечез и венчавају се 1970. Са 42 године био је редовни професор и преседавајући психијатрије на Универзитету у Сарајеву.

За време 90-их

Кецмановић се супротстављао екстремном национализму и злочиначкој политици босанских Срба, који су објавили рат његовом идеалу мултиетничке Југославије. Остао је у болници и учитељском положају када су српске снаге опколиле Сарајево.

"Нисам могао да се ослободим уверења да је Сарајево мој град и да је мени место у мом граду."1 А онда је после неких јасно упућених порука спаковао кофере и отишао у Аустралију.

Посматран од стране Срба као издајник, и све сумњивији у очима муслиманских националиста побегао је, у августу 1992. од српске опсаде Сарајева, преко територије коју су контролисали хрватски националисти.

У Херцеговини под хрватском контролом наређено му је да изађе из аутобуса, а командант војне полиције га обавешта да је хрватска политика да побије све заробљене Србе. Захваљујући интервенцији његовог заменика преживео је овај блиски сусрет са погубљењем.

Када је стигао у Београд, јавно је осудио босанске Србе, због тога су га бивше колеге и пријатељи одбацили и он одлази у Аустралију.

Након 90-их

У Сиднеју, Кецмановић је примљен као психијатар и основао је ординацију у Њутауну, где је пружао услуге менталног здравља трауматизованим имигрантима из свих делова разорене Југославије. Објавио је 27 књига, више од 200 чланака и бројна поглавља у научним књигама. Његови савременици су га високо ценили, освојивши разне стипендије на престижним универзитетима, награђен је и чланством у Босанској и Европској академији наука и уметности.

Једна од најважнијих Кецмановићевих књига, Етничка времена: Истраживање етнонационализма у бившој Југославији, садржи приказ његовог бега из Сарајева. Њен средишњи део је детаљна анализа „етно-национализма“ и његове манипулације верским и културним разликама.

Убрзо по завршетку писања и са књигама спремним за објављивање, добија срчани удар и умире 2014.

„Душан је имао храбрости да критички оцени све аспекте области психијатрије.”2 - Дерик Силове, професор психијатрије на Универзитету Новог Јужног Велса

“Живот у Аустралији учинио је да сам највећим делом изгубио осећање припадности. Ја културом свакако припадам балканским просторима, али ако ме питате гд‌е се осећам као код куће, могу да кажем да не припадам нигд‌е, а то значи: припадам свугд‌е.”3

1- Gorko iskustvo - Intervju - Dr Dušan Kecmanović - Nedeljnik Vreme

2- Eminent psychiatrist escaped murderous Sarajevo (smh.com.au)
3- In Memoriam: Dušan Kecmanović (vesti.rs)

# data[].attributes.headline
„Нисам хтео распад Југе, јер ми је то било игралиште“ (Бранимир Џони Штулић), Анастасија Бркић 10.12.2022.

# data[].attributes.subject
„Нисам хтео распад Југе, јер ми је то било игралиште“ (Бранимир Џони Штулић), Анастасија Бркић 10.12.2022.

# data[].attributes.body
Бранимир Џони Штулић, југословенски музичар, самоуки гитариста и композитор, фронтмен групе „Азра“, песник, самозвани филозоф, преводилац.

Пре 90-их

Рођен је 11. априла 1953. године у Скопљу. Како му је отац био војно лице често се селио и у тинејџерским данима завршио у Загребу, чија је култура нагињала ка западним вредностима, што је у њему оставило дубоког трага. Од почетка, па до данас у његовом стваралаштву су се осећала два утицаја, етно (балкански) и рокерски. Иако је био Србин, дружио се и сарађивао и са Муслиманима и Хрватима, који су уз његов изражени загребачки акценат заборављали да „није њихов“. Покушавао је да студира на филозофском факултету, а у ствари је све време свирао гитару, скупљао истомишљенике и заљубљенике у музику, па је тако и створио нови музички талас који је преплавио не само Загреб, већ и целу Југославију.

Осамдесетих година његова група „Азра“ издаје први сингл са песмама „Балкан“ и „А шта да радим“, за које многи мисле да су најбоље. Крајем осамдесетих албуми се нижу један за другим, а текстови песама све озбиљније критикују друштвена догађања, што га одваја од осталих група и због чега привлачи све више обожавалаца.

По сопственом избору је Југословен и тако се изјашњава, што се да уочити тек у данашње време из изјава које је дао новинарима:
„Југославије више нема, то је исто као кад се родиш и кажу ти: ово ти је тата, ово ти је мама, пошто, према Хомеру, нитко не зна кад се роди, тко га је родио, бар прве три године. И сад ја немам тату и маму и због тога сам сретан."

Током 90- их

Када су започеле године распада Југе, Штулић већ дубоко осећа промене, па често одлази у земље Европе, а највише у Холандију. Своје плоче издавао је у Југотону који је после распада Југославије постао хрватски, а сам Штулић полако нагиње ка Србима, пошто је и сам по оцу био Србин. Следи борба за ауторска права и милионске тираже, а у исто време ради и издаје нове албуме са све зрелијим песмама и са повратком у етно- балкански мелос. Међутим, са нестанком Југославије и његова публика полако нестаје и он постаје веома незадовољан политичким дешавањима у Србији. За Џонија више нема места на Балкану, његове текстове не разумеју нови нараштаји, што због необразованости, што због другачијег времена у коме живе.

После 90- их

Бранимир Џони Штулић је отишао у Холандију дубоко разочаран у издавачку кућу, пријатеље, политичка збивања. У иностранству његова музика није наишла на одзив, вероватно зато што је изазивала емоције само код људи који су познавали живот у Југославији. Данас се бави превођењем античке књижевности, снима нове албуме и објављује их на Јутјуб каналу.

Колико је разочаран у људе и нове међуљудске односе показује у одговору на питање новинара:

„Кад све тако поједностављујемо, куда идемо?

Мислим да неће бити никакве будућности. У ствари, зависи шта је будућност. По мени је будућност надолазећа прошлост. Све се понавља, све је у круговима. Али, да не бих даље филозофирао, просто не видим никакву будућност. Поготово, не лепу! Али, ако вас не боли, онда то није живот!“

https://www.danas.rs/vesti/drustvo/stulic-nisam-hteo-raspad-juge-jer-to-mi-je-bilo-igraliste/

# data[].attributes.headline
"Панонски морнар" (Ђорђе Балашевић), 11.12.2022. Соња Николић

# data[].attributes.subject
"Панонски морнар" (Ђорђе Балашевић), 11.12.2022. Соња Николић

# data[].attributes.body
Ђорђе Балашевић био је један од најпознатијих звезда бивше Југославије. Рођен је у Новом Саду 11. маја 1953. Био је српске националности, а по опредељењу југословен. Изузетан кантаутор, писац, написао је неколико књига и глумио у неколико телевизијских серија, издао је 12 албума. Са супругом Оливером имао је троје деце.

Пре 90-их
Године 1978. снима песму "Рачунајте на нас", она постаје незванична химна Титове омладине због поруке коју носи. Што можемо закључити из следећих стихова:
"У име свих нас из педесет и неке
За заклетву Титу ја спев'о сам стих
Не спомињем прошлост ни битке далеке
Јер рођен сам тек после њих
Ал' живот пред нама још битака скрива
И прети нам, прети, к'о дубоки вир
Ја знам да нас чека још сто офанзива
Јер морамо чувати мир"
Ови стихови обележили су његов наставак живота. Како се одвијала политичка ситуација у земљи проглашен је као Титов омладинац. Након Титове смрти објављује песму "Три пут сам видео Тита". Сваки историјски и политички ток прати нека његова песма, у којој нам он описује догађаје тог времена. "Не ломите ми багрење" (1986.) је песма посвећена тадашњој ситуацији на Косову.

Током 90-их
Временом се разочарао у претходни режим Титове Југославије, јавно се супротставља режиму Слободана Милошевића. Био је амбасадор добре воље Високог комесеријата УН за избеглице. У јесен 1991. у својој колумни у Радио-ТВ Ревији оштро критикује дешавања, претежно политичка и ратна, у земљи.
Деведесетих објављује хит "Легенда о Геди Глуперди" овом песмом нас је упозоравао где живимо, у овој песми нам је причао о животу Слободана Милошевића и Мире Марковић. Геда представља упечатљиви лик тог времена односно власти и тадашњих проблема. Исту ту песму певали су и демонстранти.
Српске новине га проглашавају издајником. (https://www.mojnovisad.com/vesti/na-koncertu-balasevica-u-puli-mala-je-ovo-zemlja-koliki-je-on-izdajnik-id10959.html)
Нису га критиковали само новинари; Војислав Шешељ о Ђорђу Балашевићу "Разочаран сам што медији славе издајника српског народа".
Написао је и песму "Дно дна" која је избегавана на радио станицама Србије (https://noizz.rs/noizz-news/dno-dna-pesma-djorda-balasevica-koja-je-zabranjena-na-domacim-radio-stanicama/qbg8ksg)

Након 90-их
Престаје да се бави политиком и делимично се повлачи из јавности. У тим годинама је јако критикован од стране јавности. 2008. даје подршку тадашњем режиму и председнику Србије Борису Тадићу, учествује у председничкој кампањи.
2000. објављује политички албум под називом "Деведесете" у ком осуђује један изгубљен период.
Он умире 2021. од последица короне. Његова смрт је била велики шок за све народе бивше Југославије.
Поред својих политичких песама, ставова и опредељења његове песме су освојиле многа срца и зарадила велико поштовање. Уочи његове смрти у Новом Саду су у средишту града биле паљене свеће и угашена светла на Градској кући. У Загребу су око свећа написали "бећарац" (на ћирилици) у част његове песме "Стих на асфалту" која почиње: "Да ми је још једаред проћи Илицом, па да бећарац нашврљам ћирилицом."
Градска већница у Сарајеву је такође била осветљена у његову част.
На улазу у Цетиње постављен је плакат "најлепше песме певао си нашем граду, последњи поздрав панонском морнару".
Патријарх српски Порфирије поводом смрти Балашевића је рекао: „молитвама узвраћам на ту неограничену количину љубави за све лепо, благо и питомо, попут бачке равнице нашег Ђолета“.

# data[].attributes.headline
"Ти си све што сам одувек хтела, два живота спојена у делима"- Јосипа Лисац, 11.12.2022. Сања Старчевић

# data[].attributes.subject
"Ти си све што сам одувек хтела, два живота спојена у делима"- Јосипа Лисац, 11.12.2022. Сања Старчевић

# data[].attributes.body
Јосипа Лисац, рођена у Загребу, Хрватска 14.02.1950. Позната хрватска певачица, и неки је сматрају иконом стила. Сматра се певачком дивом Југославије.

Неке од њених песама су: "Ту", "Срећа", "Далеко", "Срела сам се с њим", "Док размишљам о нама"...

Пре 90-их
Још од малена интересовала се за моду, и то интересовање задржала све до данашњег дана, јер неретко себи шије хаљине. Такође показивала и интересовања за љубавне романе, чија ће тема и сама да јој утиче на живот и ток каријере.
Већ 1961. добија награду GRAND PRIX на певачком такмичењу у Француској.
У даљем одрастању 1971. упознаје своју највећу љубав Карла Метикоша, који одређује њен животни пут, и коме она посвећује све своје песме.
У том тренутку упознавања она је била изгубљена млада девојка на јавној југословенској сцени, док је он увелико био прослављени рокер под псеудонимом Мет Колинс. Иако је он живео на улици као скитница, и верио се чак 20 пута, на једном наступу Јосипа ће му украсти срце.
За само неколико година она цвета као особа, тако и у каријери и издају њихов први албум "Дневник једне љубави".Помогао јој је да стекне славу и буде запажена те је 1976. снимила песме са највећим џез великанима (Ernie Wilkins, Clark Terry, Johnny Bassо), као и то да добија позив за глумачку улогу у два америчка филма Lost Hero (1985.) и Dirty dozen (1988.)

Током 90-их
Карло умире 1991. изненада, крајње млад, а она остаје сама, без своје највеће љубави. Иако су сви очекивали да се она повуче из јавног живота, и зарони у тугу, дешава се супротна ствар.
Она тада одлучује да ни њихова љубав, а ни њена каријера не умру, па је организовала концерт у његову част, што јој остаје традиција до дана данашњег.
Такође залагала се за свој допринос подршке њеном народу који је тешко подносио рат у Југославији.
Песма коју тада снима у сарадњи са Гуидом Минеом зове се "Слобода и мир", а у том тренутку рата у Југославији одјекује светом и шаље велику подршку народу у Вуковару. Поред тога учествује на још многим фестивалима те врсте, са извођењем песме "Не дамо Вуковар" и учествовања на фестивалу "Влак мира за Вуковар". Као неко ко је наступао по целој Југославији изјавила је да народ са простора Југославије дише поприлично исто, али су као појединци различити. Из тог разлога она за себе сматра да је (иако територијално живела и постала позната на простору тзв. Југославије ) цео живот као тај појединац била и остала Хрватица. Она је свој идентитет пронашла у држави у којој се и родила,а то је Хрватска. Никада није имала проблема због тог изјашњавања, и увек је износила да је поносна на то како се она идентификује. Баш зато место коме је посветила подршку својим песмама и јесте био Вуковар.

Након 90-их
Остаје сама до дана данашњег, и иза себе ниже само успешне концерте и албуме, почиње да се посвећује и моди како би надокнадила сву празнину, и заузела сво слободно време које је поседовала. Па тако 2004. године осваја хрватског модног Оскара.

„У браку губиш идентитет, не бих могла да поднесем да ме неко зове својом женом... за Карла ја никад нисам била његова жена, само Јосипова“

# data[].attributes.headline
Нисам никога мрзео, само сам био тужан!(Горан Бреговић), Миа Босанац 11.12.2022.

# data[].attributes.subject
Нисам никога мрзео, само сам био тужан!(Горан Бреговић), Миа Босанац 11.12.2022.

# data[].attributes.body
Горан Бреговић је југословенски музичар и текстописац. Био је фронтмен и члан некадашњег Бијелог Дугмета, једне од најпопуларнијих рок група на просторима тадашње Југославије крајем 70-тих и почетком 80-тих година прошлог века.

Пре 90-тих

Рођен је 22. марта 1950. године у Сарајеву, Босна и Херцеговина. Отац му је био хрват Фрањо Бреговић  и официр ЈНА, а мајка српкиња Борка Перишић, са којом је живео након развода родитеља.

Свирао је виолину у нижој музичкој школи, али је у другом разреду избачен са образложењем да је неталентован. Музичко образовање Горана Бреговића свело се на  оно што су му показали други а мајка му је купила прву гитару.  Када је имао шеснест година мајка га је напустила и он је морао сам да се издржава.

1971. године Горан Бреговић је уписао студије фолозофије и социјологије, али их је убрзо напустио. Бреговић тада почиње да свира гитару у групи Јутро, која је била  југословенска рок група која се трансформисала у најпопуларнију групу бивше Југославије Бијело Дугме 1. јануара 1974. године. Најпознатији хитови Бијелог Дугмета су „Напиле се улице“, „Хајдемо у планине“, „Ружица си била“, „Након свих ових година“, „Ево, заклећу се“. Горан Бреговић ушао је у свет филмске музике а његов први пројекат био је филм Емира Кустурице Дом за вешање (1989).

Током 90 - тих

Пре него што је напустио Југославију, након избијања рата, и отишао у Париз, Горан Бреговић је био политички активан као члан Реформиста Анте Марковића. У интервју који је 1990. године дао за часопи "Свијет" , изјавио је следеће:

„Марковићева партија можда је најмасовнија у Југославији, јер је то партија страха, партија оних који су се уплашили скидања главе због идеја. Ниједна актуелна идеја није вредна тога да било ко погине за њу и једино зашта се залажем јесте да се међусобно не потучемо. Хоће ли се Југославија распасти или не, у овом је тренутку најмање важно, једино што желим јесте да се не побијемо.“

Горан Бреговић посветио се филмској музици и наставио је сарадњу са Емиром Кустурицом. Радио је музику за филм „Аризона Дрим“ (1993), где је његову музику изводио амерички рокер Иги Поп, као и музику за филм „Краљица Марго“ (1994).

Након 90 – тих

Најпознатије песме Горана Бреговића су: "Месечина", "Калашњиков", "Шоферска", "Гас, Гас". 2005. године учествовао је у три опроштајна концерта Бијелог Дугмета. Тренутно живи у Паризу са супругом Џенаном Суџуком и њихове три ћерке.

Горан Бреговић је 2018. године дао интервју за  франсуску новинску агенцију и том приликом изјавио: „Мој отац је хрватски каталоки, мајка је православна српкиња, а супруга муслиманка.  На кога је требало пуцати? На породицу моје супруге? Мојег оца? Или моје мајке? Нисам никога мрзео. Само сам био тужан.“

https://www.espreso.co.rs/vesti/politika/399583/brega-je-jos-1990-znao-sta-ce-se-desiti-s-jugoslavijom-ovaj-intervju-otkriva-da-je-cuveni-muzicar-bio-u-pravu

Bregović za AFP: Je li trebalo pucati na mog oca, majku ili ženu? – Radio Televizija Novi Pazar (rtvnp.rs)

# data[].attributes.headline
"Сарајево ме не воли зато што сам паметнији од њих" - прича Емира Кустурице 12.12.2022. Мила Жувела

# data[].attributes.subject
"Сарајево ме не воли зато што сам паметнији од њих" - прича Емира Кустурице 12.12.2022. Мила Жувела

# data[].attributes.body
Емир Кустурица је српски и југословенски редитељ, сценариста, музичар, градитељ и књижевник.

Оснивач је и директор филмског и музичког фестивала Кустендорф, који се сваке године организује у етно-селу Дрвенград. Кустурица је идејни творац Андрићграда посвећеног српском нобеловцу Иви Андрићу у Вишеграду.

Такође, био је члан бенда „Забрањено пушење“ скојим је пропутовао свет на турнејама, одлазећи чак и до Јапана.

Пре 90 их

24. новембар 1954 - Рођен је у породици Мурата Кустурице и Сенке Нуманкадић, близу Сарајева. Иако је рођен као Муслиман, односно у муслиманску породицу, његов отац је као и многи одрекао себе своје вере да би постао комуниста, ДОК СЕ ЕМИР ОДРЕКАО КОМУНИЗМА  да би постао режисер.

Филмску режију завршио је на Филмској академији у Прагу (ФАМУ). Његови кратки филмови су се истицали због његових тематика – које су многе људе терали на осуду. Нпр. „Отац на службеном путу“ се бавио осудом политичке депортације у комунистичкој Југославији, што је била табу тема у то време, убрзо након Титове смрти.

1978. године Кустурица се враћа у Југославију, где настаје филм „Невјесте долазе“, изазвао је доста контроверзи, а потом био и забрањен због „експлицитног бављења сексуалним табуима“.

Деведесете

По одласку из БиХ предаје на Универзитету „Колумбија“ у Њујорку. Због почетка рата на Балкану, Емир није могао да настави снимања мирно. Он осећа потребу да се врати у своју земљу и да „Западу“ исприча Балкаснку причу. Тако настаје „Ундергроунд“  односно „Подземље“ филм који приказује историју СФРЈ од Другог светског рата до сукоба почетком 90-их година 20. века.Донео  му је другу Златну палму на Филмском фестивалу у Кану . Поједини критичари су тврдили да Кустурица пропагира просрпски поглед на југословенске ратове укључујући и непријатељства током Другог светског рата, због чега је критикован од стране појединих интелектуалаца. После великих критика за овај филм, он се пребацује на оптимизам и његови филмови добијају сасвим другачији тон.

После деведесетих

Први његов филм објављен у 21. веку је био Super 8 Stories, документарни филм који говори о бенду Emir Kusturica & The No Smoking Orcherstra.

Из Сарајева се сели у Србију због великих критика на филм „Подземље“. Односно његови сународници су сматрали да се он изјашњава као Србин и да поштује српске одлуке везане за Други светски рат, што се на крају показало да је истина.

Емир је данас непожељан у Босни, због преласка у православну веру и крштења. Он је касније изјавио да му је отац био атеиста и увек се декларисао као Србин.

„Сарајево ме не воли зато што сам паметнији од њих“ – Емир Кустурица

„Они који ме не воле у Сарајеву, чине то због идеолошких разлика, због виђења историје којима сам ја приврежен, а они никако нису“ - Емир Кустурица

# data[].attributes.headline
ПОВРАТНИК - Ђуро Коркут, 13.12.2022. Ана Рајић

# data[].attributes.subject
ПОВРАТНИК - Ђуро Коркут, 13.12.2022. Ана Рајић

# data[].attributes.body
Пре 90-их

Ђуро Коркут рођен је 31. јула 1971. у Хрватској. Детињство и младост је провео у родном селу, завршио је занат и помагао је родитењима у пољопривреди. Живео је са родитељима и сестром у сеоском домаћинству на Кордуну. Нису живели луксузно, али су имали све што им је потребно за безбрижан живот. Све до распада Југославије и почетка рата у Хрватској. То је била чувена Олуја.

Током 90-их

Деведесетих, када је почео рат у Хтватској, морао је да напусти свој дом и све што је имао. Морао је као и сви остали млади и способни људи, да се прикључи војсци и брани своју дедовину. Од безбрижног живота, веселог и насмејаног младића, прерано је сазрео у човека коме је живот висио о концу. Тада му се и живот  окренуо за 180 степени. Као избеглица дошао је у Београд, 90-их година. Да би се „подигао из пепела“, почео је да ради на пијаци, да би могао да издржава себе и сестру. Ту је и упознао љубав свог живота, са којом је касније добио двоје деце. Од обичног радника и мукотрпног рада, успео је да створи своју фирму електо-материјала. Фирма је из године у годину расла, а он је живео на „високој нози“. Због лоших пословних потеза, фирма пропада и гаси се.

После 90-их

Због тешког психолошког стања, због пропасти фирме, одлучио је да се врати у своје родно место на Кордун у Хрватској, где поново започиње нови живот и са својом породицом ствара велико газдинство. Баве се пољопривредом, пчелама, свињогојством и кокошкама носиљама. Ипак како он каже:“Нигде није лепше него у свом родном крају, где се осећаш као свој на своме. Ово је мој свет и ја сам испунио свој сан.“

# data[].attributes.headline
“Стожер је спреман, Раде!”-Раде Шербеџија, Сара Андрејић , датум почетка рада 13.12. 2022.

# data[].attributes.subject
“Стожер је спреман, Раде!”-Раде Шербеџија, Сара Андрејић , датум почетка рада 13.12. 2022.

# data[].attributes.body
Раде Шербеџија је глимац, режисер, писац, продуцент и музичар пореклом из Хрватске. Рођен је 27. јула 1946. године у месту Бунић у Хрватској. 1951. године се са породицом сели у Винковце где је и завршио основну и средњу школу. 1969. године је дипломирао на загребачкој Академији за позориште, филм и уметност. Недуго касније 1971. оженио се загребачком професорком плеса Иванком Церовац, са којом има двоје деце, а 1987. године се развео од ње.

Пре деведесетих…
Између 1986 и 1990 Шербеџија је био ванредни професор глуме на Академији уметности у Новом Саду. У Суботици је упознао глумицу и редитељку Ленку Удовички , са којом је после само седам дана познанства почео да живи заједно. Венчали су се 30. јуна 1991. године. Раде је за себе је изјавио : “  Као Тесла ја се поносим својим српским родом и хрватском домовином.”- Раде Шербеџија
После деведесетих
Шербеџија се увек противио национализму, у Хрватској је говорио против Туђмана, а у Србији против Слободана Милошевића. Због таквих ставова лесто је био на мети осуда својих неистомишљеника, који су му својим гестовима показивали да није добродошао ни у једној ни у другој држави. Оно што му је јасно ставило до знања какво људи имају мишљење о њему, био је инцидент на рођењу његове ћерке Нине 27. маја 1992. У клубу су три пијана младића говорила како је издајник и тада су и пуцали у његовом правцу, али на срећу метак се забио у плафон. Након тога је са женом и ћерком отишао је прво у Словенију, а затим годину касније  у Лондон, уточиште им је тада пружила глумица Ванеса Редгрејв, тада су били и у лошој финансиској ситуацији.1994. Радетов филм “Пре кише” фоживео је интернационалну славу и након тога долазе бољи дани за његову породицу. Након 9 година из Лондона прелазе у Лос Анђелес где је глумац имао прилику и да глуми на холивудском платну. Раде и његова породица вратили су се 2010. У Ријеку. Већ 2014. године добија претње вуковарских бранитеља јер је Анђелина Жоли дошла у посету том граду. Тада су бранитељи изјавили : “ Раде имај на уму- Стожер је спреман.” Након тога се 2015. враћа у Америку. Већ 2016. на Радета је покренут још један напад, након што су хрватски медији објавили да је за време промоције своје књиге “Странац” помињао контроверзне ствари попут домовинског рата, ратних хероја и суд у Хагу. Због овог догађаја бранитељи су тражили да се радету забрани рад у Хрватској на пет година.
Глумио је у више од 160 филмова и Раде Шербеџија може само да се поноси својом каријером.

# data[].attributes.headline
„Да ли је човек заиста праћен проклетством, па своју срећу не уме да нађе међ’ оним најближим, већ га тера неки враг да копа за њу миљама далеко од самога себе?“-Др Неле Карајлић, 14.12.2022. Наталија Рњаковић

# data[].attributes.subject
„Да ли је човек заиста праћен проклетством, па своју срећу не уме да нађе међ’ оним најближим, већ га тера неки враг да копа за њу миљама далеко од самога себе?“-Др Неле Карајлић, 14.12.2022. Наталија Рњаковић

# data[].attributes.body
Пре 90-их
Др Неле Карајлић, постоји на музичкој сцени скоро 40 година, а многи од нас не знају да је његово право име Ненад Јанковић. Српски рок музичар, композитор, глумац, писац и некадашњи телевизијски режисер у Југославији, рођен је у Сарајеву 11. децембра 1962.
године. Завршио сарајевску Другу гимназију, уписао је студије оријенталистике на Филозофском
факултету у Сарајеву, али је напустио студије када је постао апсолвент.

Током 90-их
Током 1980-их и 90-их година био је познат као оснивач, композитор, текстописац и фронтмен рок певач групе „Забрањено пушење“, са којом је објавио четири албума и одржао више од 1000 концерата у градовима и селима СФРЈ. Сценариста и глумац у веома популарној телевизијској серији „Топ листа надреалиста“, са којом је имао велику југословенску турнеју 1990., у педесет највећих градова СФРЈ.
Једини пут када је узео учешће у политичком животу, било је уочи првих
вишестраначких општих избора у СР Босни и Херцеговини 1990. године, када је јавно подржао Савез реформских снага Југославије, који је предводио Анте Марковић, председник Савезног извршног већа СФРЈ. Др Неле Карајлић је од рођења живео у родном Сарајеву, све до лета 1992. године. када је услед избијања грађанског рата у Босни и Херцеговини, избегао у Београд, где је са новом поставом наставио рад групе „“ у периоду од 1992–1998. године.
Компоновао је музику за филм Емира Кустурице „Црна мачка бели мачор“ из 1998. године. Такође је компоновао, али и написао сценарио, режирао и глумио у
серији „Сложна браћа“ 1995. године која је имала седам наставака, и слови за једну од веома успешних серија насталих током 90-тих година прошлог века. Аутор је књиге „Сложна браћа“ из 1996.године. Као оснивач, композитор, текстописац и фронтмен групе „Emir Kusturica and the No Smoking Orchestra“ од 1999. до 2011. свирао је преко 1000 концерата у више од 40 земаља
света.

Након 90-их
Написао је 2014. године књигу „Фајронт у Сарајеву“, а 2018 године књигу „Солунска 28“ и потписао псеудонимом др Неле Карајлић. Написао је књигу „ФБИ -Досије Тесла“, крими причу у стиху, по којој је 2016. изведен позоришни мултимедијални перформанс у Београду, Новом Саду и Бањалуци. За свој први роман „Солунска 28“, добио је Награду Момо Капор, коју додељује Задужбина Момчило Момо Капор. Награду му је уручио
академик Матија Бећковић на свечаности у Старом двору.  У неформалном тумачењу сопственог уметничког рада, са осмехом каже да би у неком административном формулару у рубрици „занимање” уписао – др Неле Карајлић. Оснивач је покрета Новог примитивизма. Стални је члан популарног квиза „Ја волим Србију“.
На питање кад је др Неле Карајлић „претекао“ Ненада Јанковића и ко га данас зове правим именом Др
Неле одговара: „Право да Вам кажем не сећам се. Негде пред прелазак из гимназије на факултет у оним годинама када се из школских клупа селимо директно у живот. Нико није ни претпостављао да ће Неле Карајлић тако дуго да траје. Сви смо били уверени да ће се Ненад Јанковић поново вратити“.
Говорећи о томе шта је за њега било бити Југословен, а шта Сарајлија, др Неле Карајлић је рекао да је
то било златно доба наше популарне културе. „Није било године, а да није изашла нека плоча која је ремек дело или неки филм који је био у врху
европске кинематографије. Зато ми то време и памтимо по добру. Оно није било добро у економском или политичком смислу, али је култура цветала. Зато је лепо било бити Југословен“, Ненад, алијас Неле не престаје да пише песме. Открива да му је то најдража форма: кратка, јасна, ефектна. – „У време у којем сам одрастао песме су биле најдемократскији и
најједноставнији начин да искажеш мисли и осећања. Што и јесте најважнија особина рок музике. Без песме не лежем, нити устајем. Само, многе од њих никада не угледају светлост дана. Остану у делу сновиђења“. Ожењен супругом Сањом, архитектом и дизајнером намештаја. Имају двоје деце Живи и ради у селу Кораћица.

# data[].attributes.headline
Сплит - пре и после 90-тих Михаило Цонић, 10.12.2022.

# data[].attributes.subject
Сплит - пре и после 90-тих Михаило Цонић, 10.12.2022.

# data[].attributes.body
Моја мама је рођена 1975. године у Сплиту где је и живела до те, како она каже, кобне 1991. Био је то један срећан живот, живот једне војне породице. Она је одрастала као југословенка, без да је људе делила по вери и припадности. Важно је било ко је какав човек. Онда је дошла 1990. година. Све чешће су је питали одакле је, које је вере. Нешто што јој је дубоко остало у сећању и што је тек много касније схватила је час историје када њен друг из разреда устаје и пита “ До када ћемо ову српкињу да гледамо у школи”. Тада све почиње. Убрзо долази мај 1991., дављење војника у тенку и тада је постало јасно да се распад ближи.

Мама памти бег бродом, сплитску луку, риву, палме, али баш са те риве пуцали са на њихов брод. Није хтела да се склони са палубе. Желела је да гледа свој родни град, осећајући да више ништа неће бити исто. И није било. Југославија се распала, породице су растурене, рат је беснео, гинуло се. Требало је сачувати себе, своје постојање, свој идентитет.

После Сплита, требало се навићи на Ужице, на другачији говор, на потпуно нови менталитет, на нове другаре. Сплит је потиснут, а нова средина добила је шансу да се мами допадне. Био је то тежак период, пун успона и падова, али прегурало се. Мајка је и даље југоносталгичар, људе дели према величини душе, подједнако воли све вере, једино политику не воли и њу криви за распад Југославије.

# data[].attributes.headline
Замало да страдам због свог презимена   Соња Мирковић,13.12.2022.

# data[].attributes.subject
Замало да страдам због свог презимена   Соња Мирковић,13.12.2022.

# data[].attributes.body
Ирфан Менсур рођен је у Сарајеву 19. јануара 1952. Српски је глумац, редитељ, сценариста и педагог. Завршио је гимназију у Нишу где је живео са оцем и маћехом. Када је имао 17 година, одлучио је да презиме Курић, које је добио на рођењу промени. Након чега је узео очево име као своје презиме- Менсур.Завршио је глуму на Факултету драмских уметности. Од 1974. до 1990. године био је члан Југословенског драмског позоришта.

Током 90-их:

Мењање презимена у муслиманско име оставило је велики утицај на његову каријеру.Долазило је и до многобројних проблема, попут прислушкивања телефона. Врхунац достиже 1992. године када су му испред позоришта Бојана Ступице претили пиштољем у устима. Тврди да га је највише код тог догађаја болело понижење. Након тога одлучио је да напусти Србију. Пар дана пред одлазак константно је праћен обезбеђењем. Одлази у Шведску и тамо добија њихово држављанство и статус политичког избеглице. Међутим, након неког времена враћа се у Србију.

Након 90-их:

Идаље добија претње и прислушкују му телефон. Временом наставио је живот нормално. Међутим, оно што је интересантно да се све ово време изјашњавао да је југословен, чак и када то није било популарно. Никада, ни за време распада Југославије, није правио разлику међу људима, на основу њихове националности и вероисповести. Можда један од разлога је био што је одрастао у Сарајеву која је била мултиетничка заједница. Поред тога потицао је из мешовите породице. Сматрао је да стварањем нових граница је удаљен од пријатеља. Зато је њему тешко пао овај период, посебно то што су њега људи посматрали на другачији начин због његовог презимена. Говорио је да никада неће моћи да побегне од свог порекла.

# data[].attributes.headline
Од ратног злочинца до успешног човека  -  Илија Савић 15.12.2022.

# data[].attributes.subject
Од ратног злочинца до успешног човека  -  Илија Савић 15.12.2022.

# data[].attributes.body
Године 1972. у Новом Саду граду тадашње СФРЈ рођен је мој отац Дејан. Прве две године живота проводи у помањем стану са оцем и мајком. Услед добијања другог детета, његове сестре, били су присиљени да се преселе у Инђију код бабе и деде док не стану на ноге. Године 1979. Дејанов отац добија посао у Београду, и заједно са својом породицом долази у овај, за њих, велики град. Мој отац први разред је завршио у Индђији а други почео у Београду. 80их година похађао је основну и средњу школу, и на питање одакле је увек би са части рекао из Југославије, био је поносан на чињеницу у то време. По причи бабе и деде, његових родитеља то је био период када се живело далеко мирније и срећније зато што није било пуно криминала, политичких и економских проблема. Баба и деда иако рођени у Босни, па потом дошли у Србију такође су причали да су Југословени, у то време сви су били једно.

1990.
1991. Дејан завршава средњу школу и услед грађанског рата у тадашњој СФРЈ одлази на редовно служење војног рока у Септембру месецу.  Као војник бива распоређен у Чапљину, потом у Сарајево   и након тога у Книнску крајину. У том периду у Србији креће и економска криза, о којој су ми причали баба и деда. Почиње инфлација, новац губи вредност цене се мењају из сата у сат, а намирница и робе по продавницама скоро да није ни било. Током службе у Книну Дејан бива рањен и оперисан у тамошњој болници, где остаје непуна два месеца сналазећи се за смештај. Тадашњи рат у Босни није му дозвољавао да се као војник врати у Србију, јер је био проглашен ратним злочинцем од стране тадашње власти у Хрватској. Ово је био моменат када Дејан схвата да више није Југословен, него Србин, и од овог дана Југославија која је била пре полако али сигурно изумире. У овом периоду 27. априла 1992. Југославија мења име из СФРЈ у СРЈ. После два месеца муке и борбе у Книну, Дејану је милиција Крајине понудила авионски превоз до Србије, њиховим службеним авионом. Кришом се враћа у Србију да би у њој затекао економску пропаст. Остатак 90их како ми он прича биле су борба за преживљавање. Мале плате и јако лоша економска структура државе још су више то отежавале.

2000.
Година после бомбардовања, назив по којој је сви памтме. 2000. године почиње санирање проблема насталих бомбардовањем и економских пропуста из 90их. 3. фебруара 2003. СРЈ мења име у Србија и Црна гора и тиме се завршава Југославија. Током наредних година економија и политика државе су биле на све бољем нивоу а самим тиме и услови за сам живот. 21. маја 2006. распадом Србије и Црне Горе ставен је последњи ексер на ковчег Југовлавије. Дејан проналази посао у сектору за безбедност, да би кроз пар година 2012. заједно са пријатељем из детињства, који је кроз 90е био припадник САЈ-a, и учесника рата на Косову, реализовао идеју о отварању фирме у том сектору. Данас је та фирма изутетно успешна и цењена на тржишту, а Дејан иако је 90их био проглашен злочинцем, данац је изузетно цењен и поштован у свом пословном и приватном окружењу. И дан данас када год седнемо и причамо о овом периоди или Југославији увек ми каже да му је жао што нисам рођен у периоду док је Југославија била једно, сложна држава у којој су сви са поносом живели. Та иста Југославија га је издала и из тог разлога јако је ретко помиње именом.

# data[].attributes.headline
,,Рат пре рата" (Јованка Броз), Милица Симић 15.12.2022.

# data[].attributes.subject
,,Рат пре рата" (Јованка Броз), Милица Симић 15.12.2022.

# data[].attributes.body
Јованка Будисављевић, а тек касније Броз. Била је прва дама Југославије.

Рођена је као српкиња 7. децембра 1924. године, име је добила по мајци која је била вредна и способна жена мада ћерка ће је у томе надмашити. Завршила је основну школу у свом родном месту, гимназију је завршила ванредно а након тога је уписала књижевност коју није завршила.
Тенденције ка партизанима пренео јој је њен отац. Одувек је хтела да сматра себе за југословенку. Са 17 година је учествовала у помагању Народноослободилачком покрету. Њена храброст ју је довела до тога да буде прва жена-борац из Шесте личке дивизије која је примљена у чланство Комунистичке партије Југославије. На место Титове секретарице долази 1945. године. Према некима њој је веза са њим тешко падала а тајно венчање десило се 15. априла 1952. Тада нисте смели да одбијете Тита, јер замислите какве би последице из тога изашле. Неки су сматрали да није имала утицај на Титове одлуке,док су други да је од почетка сплеткарила и потајно утицала на све одлуке. Она је била права комунисткиња, све балканске нације су за њу биле једнаке. Међутим Тито и његова партија на врло префињен народ су издвајали одређене народе. Када је покушала да се обрати народу Тито ју је склонио. Говорило се "Ко спомене Јоку, иде у фиоку". За све људе тог времена и нас распад Југославије почиње 90-их, али за Јованку почео је пре Титове смрти. (https://www.politika.rs/scc/clanak/481447/Jovanka-Broz-i-tajne-sluzbe)

Јованка је живела тешким и изолованим животом и пре рата. Није могла ни на Титову сахрану да оде. Живела је у у лошим условима, влажном стану, без докумената и здравственог. Успевала је да живи уз помоћ Здравка Чолића и Расим Љајића. Изјавила је да после Титове смрти живи из ината. Пренета јој је порука да треба да ћути и да се задовољи бар тиме што је остала жива. Све што је имала узели су јој и преписали држави.  Тако за њу распад Југославије, рат траје три деценије од периода Титове смрти па до њене.
(https://www.youtube.com/watch?v=DZC2h4Zopfw)

Умире као српкиња 20. октобра 2013. у својој 89. години, али у души заувек је остала Југословенка никад не делећи људе према томе одакле су. Сахрањена је одмах поред Тита у Кући цвећа. Јованкина рођака која је написала и књигу ,,Моја тетка Јованка Броз и ја" говори како су сви себи дали за право да причају о њој и њеном животу, док је њен живот заправо табула раза и једино она зна праву истину.

# data[].attributes.headline
„Грађанин света и остатка  Југославије“ - Душан Макавејев, 15.12.2022. Марко Ралетић

# data[].attributes.subject
„Грађанин света и остатка  Југославије“ - Душан Макавејев, 15.12.2022. Марко Ралетић

# data[].attributes.body
https://www.novosti.rs/vesti/kultura.71.html:773597-Preminuo-cuveni-reditelj-Dusan-Makavejev

Пре 90-их
Душан Макавејев рођен је 13.октобра 1932 године у Београду.

Дипломирао је психологију на Филозофском факултету у Београду.

Један је од оснивача филмског црног таласа, редитељ који је пробудио слободу у Југославији својом уметношћу и филмским изразом. Каријеру је започео педесетих година прошлог века у алтернативном филмском центру. Први је снимио филм са темом еротског и нагонског у човеку. Својим делима критикова је труло друштво, како комунистичко, тако и капиталистичко. Дао је подршку студентским протестима 1968 и снимао је саме демострације што су му тадашње комунистичке власти јако замериле.

Био је уредник многих листова: Студент (часопис), Књижевне новине и Данас. Бавио се и писањем за многе часописе. Неке од раних записа објавио је у књизи Пољубац за другарицу паролу (1965).

Добитник је великог броја домаћих и страних награда: Октобарска награда града Београда, Сребрни медвед у Берлину, Сребрна арена у Пули, Награда „Луис Буњуел” у Кану, Сребрни Хуго у Чикагу, Златно доба Белгијске краљевске кинотеке, „Филмска легенда” коју додељује Фестивал филмова југоисточне Европе са седиштем у Паризу.

Током 90-их

Са цензуром се сусрео након снимљеног филма „ Споменицима не треба веровати“. Филм никада није званично забрањен . Тадашња комисија за одобравање приказивања филмова је дала дозволу да се филм прикаже, али се умешало Јавно тужилаштво и онемогућило да филм види југословенска јавност. Филм је тек након 16 година први пут приказан. Како му је било онемогућено да ради и ствара, емигрирао је на Запад, које је имало више слуха. У Америци је његов рад био изузетно цењен  и ту је, радио као редитељ и предавач на Харварду. Макавејев је својим радом утицао на светску кинематографију, а у Европи су га звали оцем модерне кинематографије. Сам је говорио да  је циљ његових филмова да људи препознају у себи оно што код других људи не прихватају.

Након 90-их

Након повратка у Београд, живео је повучено од јавности и своја запажања и мисли је преносио у најужем кругу пријатеља. Презирао је националистичке политичаре и идеологе. За себе је говорио да је „грађанин света и остатка  Југославије“

Преминуо је 25. јануара 2019. у Београду.

Његова супруга била је Бојана Макавејев (1941—2021).

# data[].attributes.headline
,,Живот трију река" (Бранислав Дукић), Вишња Пауновић, 15.12.2022.

# data[].attributes.subject
,,Живот трију река" (Бранислав Дукић), Вишња Пауновић, 15.12.2022.

# data[].attributes.body
Бранислав Бане Дукић, мој очух, рођен је 15. новембра 1968. у Новом Граду, сада зван Босански Нови - како он каже само зато што је тамо породилиште (западна Босна у оквиру Републике Српске).

Пре 90-их
Прве две године провео је у Трговишту (БиХ) где му је била сва родбина. Но, његови родитељи се заједно са њим селе у Сисак (Хрватска). Одлазио је повремено назад у Трговиште, одлазећи из Сиска од реке Купе ка Трговишту ка реци Сани. Граница између Босне и Хрватске је река Уна коју је често прелазио и остала му је у најлепшем сећању, јер Ума на латинском значи ,,једна једина". То су три реке његове младости. Тамо је створио најлепше успомене детињства. Година 1988/1989. служио је војску у Београду, а после одслуженог рока вратио се назад у Сисак. Сматрао се за Југословена и данас је југоносталгичан. У то доба се изјашњавао као Југословен. Није био у додиру са било каквом вером, односно та тема је била далека и ретко се спомињала.

Период 90-их
Како се приближава рат и све већи страх, његов отац га заједно са сестром шаље назад у Трговиште 1991. У то време се осећа потпуно изгубљено, није веровао да се његова држава распада, надао се да ће се спречити крај Југославије. Жени се 1992. а како његова жена остаје у другом стању неизбежно је да оде у рат из једног простог разлога. Без учешћа у рату нико не би примио његову жену у болницу и нико не би обезбедио сигуран порођај, ни за мајку ни за дете. Зато одлази у рат у децембру 1992. , а ћерка му се рађа 1993. Његово психичко стање је било врло тешко у том тренутку, јер се крај није назирао. У рату је провео три и по године, у областима Теслића, планине Влашић и на Купрешкој висоравни. Чак и његов отац је учестовао у рату у много тежим околностима, био је у првој линији али обојица пролазе неповређено. У то време национално питање је од велике важности и свако прибегава својој нацији. Бане и поред велике везаности за Југославију почиње да се изјашњава као Србин, али неистичући то јер није волео људе који су данас једно сутра друго. За време рата његова ћерка и жена живе у насумичној муслиманској кући, јер у то доба се просто усељавало у туђе куће, као што су у њихову претходну дошли Хрвати. Коначно је демобилисан и тада може да изађе из земље. Игром случаја његова жена и ћерка већ су успеле да се доселе у Београд, а он долази за њима. Тако од 1996. он живи у Београду. Од 1991. у Сисак се вратио само два пута.

Након 90-их
Сада живи у Београду, постао је отац по други пут, развео се, постао је и деда, пронашао моју мајку. Далеко је од своје Уне, Сане и Купе у граду ушћа других двеју река Саве и Дунава.

# data[].attributes.headline
Жаока стршљена - Марко Балабан, 15.12.2022

# data[].attributes.subject
Жаока стршљена - Марко Балабан, 15.12.2022

# data[].attributes.body
Пре 90-их
Моја прабаба је рођена 1934. године у селу Ресановци, код Босанског Грахова. Основну школу је завршила у Ресановцима. Живот у селу је представљао целодневни рад, али прабаба та времена памти као златна времена. Тада су сви људи радили заједно, били су срецни и сложни, ма које националности били. Причала је да се много радило, али да и тежак рад није сметао, јер је у селу било доста људи и сви су се међусобно помагали. Себе је сматрала српкињом, али каже да је поштовала све Југословене и да јој стварно није било битно које си националности, већ какав си човек. Јер како она каже, то је било најважније. Прабаба је имала двоје деце, сина и ћерку, који су се још пре 90-их година преселили у Београд, тако да наставак приче нема утицај на њене потомке. Први проблеми се јављају још пре 90-их, јер долази до смрти њеног мужа, што је још тад довело до отежавајуће околности.
За време 90-их
Проблеми су већ кренули те 1991. Читав народ није био спреман, јер нису очекивали братоубилаштво. Због похода непријатељских снага, прабаба је била принуђена да одма напусти кућу. Морала је сву стоку да пусти на слободу, што је значило да је остала без оног главног сто је хранило кућу и без онога око чега се мучила и трудила цео живот. Била је принуђена да бежи, а за то време кућа је била спаљена до темеља, а онако живахно село је постало опустошено и спаљено. Једно вече прабаба и двоје рођака, били су принуђени да преноће у месту Мишин Хан, код једног Хрвата. Причала ми је да им је то била најстрашнија ноћ живота, али верују да се и тај човек исто толико улашио колико и они, тако да и он није спавао читаву ноћ. При долазак у Бања Луку, прабаба је одма узела аутобуску карту и запутила се у Београд , код ћерке.
После 90-их
При доласку у Београд, прабаба доживљава тоталну промену у свом животу. Она као жена која је цео живот провела у малом селу, долази у један огроман град. Причала је да је на почетку веома било тешко навићи ћи се на нову средину, из разлога јер није познавала људе и људи у граду су били тотално другачијег менталитета него на селу. Али са временом се и навикла, стекла је нова познанстава, свакодневно се шетала по Кошутњаку, али ипак то није њу чинило срећном. Па нам је зато увек причала о тим лепим временима у Ресановцима и како би желела да се врати тамо, али без могућности јер кућа није била обновљена. На жалост, само годину дана пре њене смрти, кућа је била обновљена, али старост јој није дала могућност да се врати и испуни свој сан. Она је преминула у априлу 2019. године, без испуњеног сна да се врати у родно место и да поново гледа све народе како поново раде заједно и уживају у животу на селу.

# data[].attributes.headline
,,МИРјана или ипак не?”Иконија Стајковић-15.12.2022.

# data[].attributes.subject
,,МИРјана или ипак не?”Иконија Стајковић-15.12.2022.

# data[].attributes.body
Мирјана Прашчевић, моја мама, рођена је 14. Марта 1983. године. Моја мама рођена је у Пећи, граду на Косову. Као треће по реду дете, скоро па је најкраће могла да осети дечији свет и ,,мирно детињство” због следећих проблема.

Пре деведесетих:
Обзиром да је рођена 7 година пре деведесетих, помислили бисмо да је као дете, барем тих пар година провела у миру. Али то није било тако нажалост…  Од свог почетка, сећа се немира, демонстрација и провокација. Није разумела у чему је проблем, већ само то да треба да остане мирна, тиха и да се чува.

Током деведесетих:
У том периоду, Мирјана схвата да сви немири који су били присутни и пре, се настављају и даље, чак се и погоршавају. Постаје свесна да све претње долазе од Албанаца, свих узраста. Почиње да буде жртва њиховог психичког и физичког малтретирања. Трпи разне псовке, претње и чак доста пута њихове ударце. Али нико није могао да јој помогне, јер се све то дешавало и у школи, и у парковима (ливадама)… У школи су чак учили и Албански језик. Делили су зграду са Албанцима. Почиње да се плаши за себе и своје најближе. Сви схватају да Албанци постају све агресивнији због жеље за територијом. Крећу разна изненадна убиства, крађе, упадања у куће, бацање сузавца… Породица Прашчевић је крајем 90тих приморана на Бег са Косова, где Мирјанини родитељи са троје деце беже у Младеновац, док моја мама одлази у Интернат у Крагујевцу због жеље да постане медицинска сестра, уписује средњу медицинску школу.

После деведесетих:

Након Мирјанине завршене средње школе, у којој је имала 30 пријатеља са Косова, она долази у Младеновац а врло брзо сели се у Београд. Чак је и у тој школи, од Професора добијала разне ружне речи, попут тога да је ,,шиптарка”, да је нико не воли, као ни осталу избеглу децу с Косова. 2001. Године упознаје мог тату Бошка са којим  ступа у везу, и 2005. год. добија мене. Иако је често имала кризе јер је врло ретко наилазила на мир и разумевање, није заборавила своју веру, претке и порекло. Свој идентитет је успела да сачува али не жели да заборави шта је све прошла. Она своје презиме Прашчевић поносно носи, и то је главни разлог зашто није узела презиме мог тате. Оно је скоро једино што јој је остало од свега.  Мирјана данас живи срећно са нама, ужива у сваком дану мира које има, јер у својим млађим данима то није имала.

# data[].attributes.headline
Сарајевски Марлборо – Маша Јаковљевић 12.15.2022.

# data[].attributes.subject
Сарајевски Марлборо – Маша Јаковљевић 12.15.2022.

# data[].attributes.body
Миљенко Јерговић је рођен 1966. године у Сарајеву (СФРЈ), а тренутно живи на селу поред Загреба. Он је босанскохерцеговачки и хрватски новинар и књижевник. Рођен је и одрастао  у Сарајеву, где је завршио Прву сарајевску гимназију, а на Филозофском факултету Универзитета у Сарајеву студирао је филозофију и социологију. Своју прву песничку збирку Опсерваторија Варшава је објавио 1988. године и за њу је добио две награде.

Током 90тих

Започиње сарадњу са недељником Недељна Далмација 1992. године, као новинар и уредник. У Загреб се сели 1993. године. Његова прва, најпознатија и најуспешнија збирка приповедака је Сарајевски Марлборо у којој прича о свакодневици. Описује тежак живот у зараћеној Босни и Херцеговини, а критичари сматрају да овом збирком почиње тренд тзв. стварносне прозе. Током деведесетих већином је објављивао песме, приче, новинарске чланке и есеје.

Након 90тих

Настављајући са писањем песама, прича, есеја и чланака, у овом периоду је објавио једанаест романа, а први роман Двори од ораха објављује 2003. у Загребу. У многим његовим делима он пише о људима, судбинама са простора бивше Југославије, а посебно о својој породици (роман Род и проза Селидба) и то необично искрено не избегавајући и не скривајући њихове лоше стране и духове из прошлости. У његовом писању се може осетити велика туга, патња али и сатира и критика онога што се дешавало на просторима бивше Југославије. Међутим, он не жали за Југославијом као територијом, већ Југославијом у којој је током неколико деценија, обичан човек имао прилику да буде достојанствен, срећан, не гледајући ко је до њега, упркос политичком уређењу те државе за које се не може рећи да је било демократско. Недостаје му време у ком није било битно ко је какве вере или националности. Са друге стране често критикује и са тугом прича о животу и дешавањима у већини садашњих „демократски“ уређених држава насталих од бивших република Југославије. Он се саосећа са свим „југословенским“ народима и њиховим патњама не фаворизујући ниједан од њих, па и онај којем припада. То се наравно многима не свиђа, тако да добија велике критике, а и осуде од одређеног броја припадника појединих народа, јер је за њих југоносталгичар. Није нешто пуно прихваћен ни код одређеног броја припадника сопственог народа јер га велики број њих сматра неподобним. Њему срце куца за све њих или за све нас!
,,И немој да чујем да ти кога мрзиш, не до ти драги Бог да чујем како си због овога што се нама догађа кога опсово јер ћу ти ноге поломити. ” – Миљенко Јерговић, Сарајевски Марлборо

# data[].attributes.headline
„Боље је имати доброг љубавника него лошег мужа.“, Анђела Башић, 16.12.2022.

# data[].attributes.subject
„Боље је имати доброг љубавника него лошег мужа.“, Анђела Башић, 16.12.2022.

# data[].attributes.body
Мирјана Карановић је рођена 28. јануара 1957. у Београду. Глуму је дипломирала на Факултету драмских уметности 1984.

Пре 90-их

1980. Мирјана остварује своју прву улогу Петрије у филму Петријин венац, после које остварује још броје улоге. Године 1985. остварила је једну од најважнијих улога у својој каријери која јој је донела светску славу. То је била улога мајке Синија Сена Зољ у филму Емира Кустурице Отац на службеном путу.

Током 90-их

Деведесете су за Мирјану, као и многе друге са ових простора, биле јако тежак период. Отворено се противила Милошевићевом режиму. Ишла је на протест против бомбардовања Дубровника, критикујући како је дошао само мали број људи. У рану јесен 1991. лично је однела петицију београдских уметника против бомбардовања Дубровника у Генерал штаб ЈНА. Један политичар јој је у то време рекао: „Шта је Вама требало да се бавите политиком, могли сте да будете наша највећа глумица?“

После 90-их

2001. гедине на Академији уметности у Београду постала је ванредни, а 2007. редовни професор на предмету Глума. Декан Академије уметности била је два мандата од 2001. до 2003. и од 2009.

Мирјана је једна од пет глумица које су двапут добиле награду Златна арена у Пули. Била је номинована за најбољу глумицу европског филма од стране Европске филмске академије.

Тврди за себе да је Југословенка, да је то уписано у њену духовну генетику и да се неће променити до њене смрти .Југославија је неодвојиви део њеног идентитета и имала је важну улогу у формирању њене личности. Научила је у школи и код куће да нису важни ни вера, ни националност, важни су људи.

Мирјана је у потпуности нековенционална личност. Истакнута је по активизму у борби за људска права, учешћу у антиратним  протестима и борби против националне, расне, верске и социјалне дискриминације. Активан је ЛГБТ лобиста и носилац титуле “геј икона“.

Добитница је многобројних награда и признања, активно игра у позоришту, на филму и телевизији. Стални је члан Београдског драмског позоришта од 2021. године.

https://www.espreso.co.rs/viralno/svastara/1103619/otac-mirjane-karanovic

https://sinemanija.com/glumica-mirjana-karanovic-biografija/

# data[].attributes.headline
„Бојим се да бих заплакао ако бих отишао у Београд” ‒ прича о Фаруку Беголију, Сања Вучељић, 16. 12. 2022.

# data[].attributes.subject
„Бојим се да бих заплакао ако бих отишао у Београд” ‒ прича о Фаруку Беголију, Сања Вучељић, 16. 12. 2022.

# data[].attributes.body
Пре 90-их

Фарук Махмудбеговић, рођен у Пећи 14. фебруара 1944. године, био је познати југословенски глумац. Након очевог самоубиства, који је био проглашен народним непријатељем (1946), Фарук мења презиме у надимак Беголи (1962) уз које га данас боље познајемо. Основну и средњу школу завршио је у родном граду (Пећи), а потом и Академију за позориште, филм, радио и телевизију у Београду. Током студија проналази пријатеље за цео живот, Јосифа Татића и Ласла Швиртлиха. Одмах након што је дипломирао, почео је да глуми у својим првим филмовима. Био је професор глуме на Академији у Приштини, а када је албански језик почео да се издваја, заједно са Енвером Петровцијем је предавања преместио у Позориште младих и оформио позориште на албанском Додона. Одлази у Београд, где гради каријеру и постаје један од најтраженијих глумаца у бившој Југославији. Играо је у десетинама представа и преко 70 филмова. Фарук је био у браку 17 година са балерином Зојом Беголи (девојачко Ђоковић), али није волео да фокус са професионалног рада премешта на приватни, те је приче о љубавном животу описивао кратко и с мало детаља, али пуно позитивних речи. За време студенских, албанских демонстрација (1981), Фарук је био интервјуисан на тему свог живота у Београду, за који је он рекао све најбоље, али је изјава изведена из контекста и приказана у емисији чија је политичка позадина била управо тај штрајк. Фарук је због тога наишао на велику осуду, критику и љутњу (својих) људи са Косова.

Током 90-их

Првих дана НАТО бомбардовања, док су се на телевизору приказивали његови филмови, он је стрепео када ће га српска полиција избацити из стана, а то се и десило два пута.

Фарукови пријатељи преносе да он никада није истински објаснио зашто је напустио Београд, прекинуо своју југословенску каријеру и колико му је то све тешко пало, а јесте. Свакодневно се све више упознавао са примитивизмом и политичком и културном фашизмом. Тврде да је и његов развод од Зоје утицао на ту одлуку. Вратио се у Приштину, где је отпочео нови живот и каријеру професора глуме, а Београд је чувао у топлом и лепом сећању. Његови пријатељи су покушавали да одрже контакт са њим и дешавањима са Косова, убеђујући га да треба да избегне и нудећи му разне начине за то, на које, међутим, он није пристајао. Када су му и тамо упали полицајци, и овај пут га препознали, десила се веома напета ситуација пуна претњи, понижења и провоцирања, али се, срећом, није завршила трагично, већ су полицајци тражили новац за ручак.

После 90-их

Од рата није излазио с Косова, контакти са пријатељима су му ослабили, али никад нису у потпуности прекинути. Прима позив своје класе са факултета која се окупила у кафани. Фарук каже да је три дана боловао од среће и успомена које су му се вратила, а да би заплакао ако би се у Београд некад вратио, али и да је подигао зид и да не жели да квари своја добра сећања. Имао је проблема са здрављем. Умро је 23. августа 2007. године у Приштини. Сви људи који су живели у неком периоду његовог живота га се радо сећају, уз очи пуне суза, поготово његови ученици.

Књига о животу и стваралаштву Фарука Беголија: https://ngo-integra.org/publication/FarukBegolli%20-%20Serbian.pdf

Цитат из наслова преузет из интервјуа из књиге „Када су се волели Срби и Албанци”, Јетон Незирај, Волео је Приштину, али је волео и Београд: Фарук Беголи, живот између каријере, пријатеља, бивше супруге Зоје и балканског примитивизма: https://www.emins.org/wp-content/uploads/2020/01/Kada-su-se-voleli-Srbi-i-Albanci_web-s.pdf

# data[].attributes.headline
,,Mеци су летели, грмеле су гранате"- Жељко Самарђџић                                                                                Игор Прокић-16.12.2022                        

# data[].attributes.subject
,,Mеци су летели, грмеле су гранате"- Жељко Самарђџић                                                                                Игор Прокић-16.12.2022                        

# data[].attributes.body
Пре 90-их
Жељко Самарџић рођен је 1955. у Мостару.Због очевог посла породица се често селила, па део свог детињства провео у Херцег Новом и Задру.У Мостару био је познат као квалитетан певач забавне музике који је певао песме Кемала Монтена.Учествовао је на разним фестивалима без видног успеха, јер се није трудио, више је волео локално певање.Оженио се са 22 године.Најтежи тренутак у животу му је био када му је само неколико месеци након рођења преминуо син.Ипак како сам певач каже, Бог их је погледао и подарио му је још две ћерке.

Током 90-их
До 1992. живео је у Мостару.Водио је свој кафић у коме је повремено и певао.
Међутим, рат који је након тога избио, донео је потпуни преокрет у његовом животу. Пре рата, Мостар је био метрополитски град у коме је у складу живело муслиманско и православно становништво - тај склад однео је рат, а са собом донео и многа уништена пријатељства.
Поред тога, остао је без свега што је имао, без крова над главом, посла и, што му је можда донело и највећу тугу, без спокојног живота са својом породицом. Њих је тада прво успео да пресели у Никшић, а затим је уз помоћ свог ујака успео да мигрира у Љубљану, одакле је једва жив дошао и у Београд, где је касније успео да доведе и своју породицу.

У први мах Београд му није пружио утеху која му је у том тренутку требала, те је било планова и о одласку за Аустралију. У овом периоду настаје и песма ,,Добар дан, туго”, која описује његов тежак почетак и меланхолију коју је осећао у овом граду. Упркос томе, Београд је временом освојио његово срце и успео је да му помогне да преброди сву тугу који је донео период 90-их. Тражећи посао од кафане до кафане у клубу ,,Амбасадор" упознаје Марију Туцаковић и Александра Радуловића, који му помажу да се пробије уз песму ,,Сипајте ми још један виски"
Касније је и сам наглашавао да ће Београду бити вечно захвалан за сву љубав коју је  доживео у том граду када му је била највише потребна.

Након 90-их
Након 90-их наставља да снима нове песме и избацује албуме.Постаје све познатији и познатији,креће да живи лагоднији живот.Наступа на фестивалима широм региона и осваја разне награде.2004 наступа на Беовизији са његовом сада можда и најпознатијом песмом ,,9000 метара"

# data[].attributes.headline
Кинематографија у тешка времена, Јана Ђорђевић 15.12.2022

# data[].attributes.subject
Кинематографија у тешка времена, Јана Ђорђевић 15.12.2022

# data[].attributes.body
Пре 90-их

Он је рођен у Тузли 1956. године и завршио је средњу школу за видео оператера. Средином 70их година долази на редовно одслужење војног рока и то у касарну Топчидер. За време служења војног рока запао је за око многим официрима јер је имао знање и жељу да буде врхунски сниматељ. Тако је након одслужења војног рока и повратка у родну Тузлу убрзо добио позив да дође у Застава Филм. Фирму која је покривала целу тадашњу Југославију. Прво снимање му је било у Ужицу и тад се сусрео са првим препрекама његовог посла, траке за снимање су биле скупе и није било места за грешку. Током 80-их је био присутан на свим демонстрацијама које су после следили немили догађаји. Један од чувених снимака настао је1987. године у касарани у Параћину након масакра и убиства 4 војника ЈНА од стране радикалног Албанца.

90-их

Био је присутан на свим ратиштима од Босне и Хрватске до Космета. Старијим генерацијама су познати његови снимци размене заробљеника. Највећи успех долази тек 1998. када крећу дешавања на Космету. Он је са пуковником Милијом Несторовићем и војником Драгославом Стефановићем послат да снима и извештава о нашем народу и војсци. Он је био врхунски професионалац и на сву срећу никад није био повређен док је обављао свој посао а у неким тренутцима је био на мање од метар од стотине Албанаца који нису имали добре намере према Србима. Један од његових чувених филмова је и ,, Воз ,, када је снимао мобилизацију Српских војника и пут за Космет. А почетак Бомбардовања је дочекао у Београду, међу првима се нашао у Липовачкој шуми одмах након пада бомби. Дневник ратног сниматеља је започет тог дана 24. марта. А завршава се 10ог јула након потписивања примирја у Куманову. Радио је на територији целе СФРЈ. Ишао је од Вардара до Триглава. Уживао је у свим културама, али је све то изгубило чар после Зато што се он променио.

После 90-их

Ране 2000ите је дочекао у Медвеђи када су Албанци напали села на граници са Косметом. После тога води миран и леп живот. Радећи за Заставу Филм он је и дан данас присутан у емисији Дозволите.Иако је желео да остане у свом родном крају борбом за хлеб је морао да оде одатле.Због природе посла никад није могао мирно да живи тек после завршетка распада Југославије.Породица му је била у избеглиштву. Пре рата је био срећан човек, али за време рата је видео много лоших ствари. Сада води миран живот и помаже ратним ветеранима.

# data[].attributes.headline
„Олују смо опростили, шта нам се догодило – нисмо заборавили “ – Весна Дамјанић – 15.12.2022. Ана Живковић

# data[].attributes.subject
„Олују смо опростили, шта нам се догодило – нисмо заборавили “ – Весна Дамјанић – 15.12.2022. Ана Живковић

# data[].attributes.body
Пре 90-их

Весна Дамјанић, дугогодишња новинарка РТС-а је рођена 1978. године у Великој Глави, близу Шибеника у Хрватској, једној од република бивше Југославије. Као гимназијалка је редовно писала дневник и одувек је, какo сама често каже, била причалица која је волела да путује и била много радознала, те је у новинарству видела своју срећу.

Током 90-их

За време рата у Хрватској прво је живела у Кистањама , али је и четири године била избеглица, јер је њено село, Велика Глава поред Шибеника, било прва линија фронта, а њена кућа је остала на хрватској страни.
Када је кренула „Олуја“, са својих 17 година је писала дневник током пута, у којем је аутентично описала дане прогона где чак 240.000 припадника српског народа бежи, оставља своје, а не зна ни где иде. Том броју је припадала и она са својом породицом, знаним и незнаним пријатељима, а у колони је чак дала и наслов свом путу – „Велика сеоба Срба РС Крајине“.

После 90-их

Као апсолвент журналистике на Факултету политичких наука радила је у листу "Данас", а  2002. је започела свој рад на ТВ Б92 где је од првог дана  извештавала о економским темама. После пет година репортерског рада на Б92, прешла је на РТС, на којем је радила више од 14 година, где је  била уредница у информативној редакцији и водитељка емисије „Око економије”. Извештавала је са водећих економских догађаја у земљи и иностранству, а и са економског форума у швајцарском Давосу. Урадила је и интервјуе са десетинама званичника, стручњака и експерата из области финансија, банкарства и осигурања.  Сада је главна уредница Bloomberg Adria TV, најновије афилијације чувеног медија. Весна је добила награду Привредне коморе Србије за постигнуте резултате у развоју и унапређењу привреде, где у образложењу признања се наводи  да је она посебну пажњу посветила актуелној економској кризи и помогла да се боље сагледају њене последице и проблеми са којима се сусрећу српска привреда и грађани.
После 25 година објавила је део из свог дневника који је написала у избегличкој колони, бежећи током акције „Олуја”, чиме је  привукла велику пажњу медија у Србији.
Међутим, њен дневник заинтересовао је и проусташке медије у Хрватској, па је тако проусташки портал "Dnevno.hr" искористио једну њену несмотрену реченицу из заграде "конвој не дирају хрватски војници и артиљерија" и објавио текст под насловом "Позната српска новинарка: Хрватски војници нису дирали конвој" чиме је  дала повод проусташким медијима да аболирају злочинце из "Олује“.
Њени родитељи су се вратили тамо где припадају, у своју кућу у Далмацији, а она их са својом кћерком Искром радо посећује. И она често зна да каже: "Јер је то оно наше , чему ћу се и ја увек враћати и делити живот са комшијама, рођацима и пријатељима. Без обзира на националност."

***
"Хоћу да знам куда води овај пут мене и живот мој, чији је почетак и чији је крај…“, и тако, у себи у избегличкој колони која иде ка Србији понављам стихове Партибрејкерса, чију смо касету само четири дана раније у Книну, на легендарном зидићу, нон-стоп пуштали.

Објављивање дневника из „Олује” био је ослобађајући чин и за то је било потребно доста снаге, али сам осетила да сам спремна и да је прави тренутак јер је важно да се зна шта се тада заиста догодило.

Једна од најгорих ствари које избеглиштво донесе - јесте раздвојеност. Моја најужа породица – родитељи и два брата – није се окупила на једном месту од 1997. године.

(Делови из дневника и интервјуа Весне Дамјанић)

https://www.rts.rs/page/stories/sr/story/2948/smatracnica/4037919/vesna-damjanic-dnevnik-oluja.html
https://www.politika.rs/sr/clanak/473072/Mozaik/Iluzija-je-da-ce-se-sve-vratiti-na-staro

# data[].attributes.headline
"Туга дан за даном" Стефан Николић 16.12.2022.

# data[].attributes.subject
"Туга дан за даном" Стефан Николић 16.12.2022.

# data[].attributes.body
Пре 90-их
Моја прабаба Анђа Бојовић је рођена 2. Фебруара 1936. Године. Она је рођена у селу Рудо,где је и завршила школу, које се налази у Републици Српској. Иако је то технички била територија Босне и Херцеговине она је себе сматрала Србом. Моја прабаба је живела сеоски живот, она каже да није било толико тешко и да су времена била углавном мирна. Рудо је веома мало место где нема пуно људи па су се сви становници познавали и међусобно помагали једни другима. Каже да су људи у њено време у Рудом били Хришћани, али да су се током година постепено досељавали људи из разних делова Југославије па је после неког времена било и доста муслимана. Иако то није тад био проблем то се тек касније доводи до неких неугодних ситуација.
Током 90-их
У Босни 1992. Године је започео рат, долази до разних сукоба у селу углавном иземђу Срба и Хрвата. Витке су се такође водиле у околини села  па је рекла моја прабаба да су били веома уплашени. Иако им је рат тешко пао мојој прабаби је најтеже пало то што је морала да пошаље свог сина (мог деду) у рат. Била је константо забринута не знајући да ли ће се њен син вратити кући. Како се ратно стање погоршавало моја баба је била принуђена да оде у Србију. Из Рудог отишли су у мало село у Србији звано Забрђе. Моја прабаба каже да су тамо остали до 1995. док се рат није завршио. Моја прабаба каже да јој је најссрећнији дан у животу био када се мој деда (Драган Бојовић) вратио кући.
После 90-их
После деведесетих ствари су биле мало другачије у селу.  Село је било подељено на хришћане и муслимане. Моја прабаба и остатак моје фамилије је одлучио да се преселе у Београд.  Мојој прабаби је било тешко да се привикне на живот у граду па се она после вратила у Рудо, где је нажалост недавно и преминула у 2021. Години.

# data[].attributes.headline
„Завршава се овај дан. Један дан више у затвору. Један дан ближе слободи, ма кад она била. И један дан живота мање.“(Жарко Лаушевић),Немања Ђурђић

# data[].attributes.subject
„Завршава се овај дан. Један дан више у затвору. Један дан ближе слободи, ма кад она била. И један дан живота мање.“(Жарко Лаушевић),Немања Ђурђић

# data[].attributes.body
Жарко Лаушевић је српски глумац који је био нарочито популаран 80-их година прошлог века. Рођен је 19. јануара 1960. године на Цетињу.

Жарко је дипломирао глуму на Факултету драмских уметности у Београду. Био је члан Југословенског драмског позоришта, где је остварио улоге у великом броју представа.

Пре 90-их
1982. године је дебитовао у филму „Прогон“ у коме је имао једну од главних улога.  1987. године је снимио филмове: „Официр с’ Ружом“, „Догодило се на данашњи дан“ и „Октоберфест“ за које је добио Награду Цар Константин у Нишу. Такође су му додељене: Златна арена у Пули за најбољу мушку улогу у филму „Официр с’ Ружом“ и Награда листа Полет у Пули за најпоетичнији емотивни однос који је имао са колегиницом Ксенијом Пајић у филму „Официр с’ ружом“. 1989. године је одиграо једну од најважнијих улога у својој каријери, Милоша Обреновића у филму „Бој на Косову“ и Сликара Саву у „Атовским вртовима – преображење“. Добио је награде „Град театар“ и „Зоран Радмиловић“ за улогу у представи „Кањош Мацедоновић“.

Током 90-их
Лаушевић је требао да глуми Светог Саву у матичном позоришту, али Војислав Шешељ, лидер Радикалне партије, бивши поп Жарко Гавриловић и његова Светосавска странка су онемогућили извођење представе. Провоцирали су глумце и иако је нису одгледали, сматрали су да она вређа лик овог свеца. Жарко им се обратио речима: „Одиграћемо целу представу. Нисте ви већи Срби ни од мене, ни од Синише Ковачевића, ни од било ког учесника овде.“ Након тога су му претили да ће га ликвидирати због чега је купио пиштољ и почео да га носи са собом. У јулу 1993. године Жарка и његовог брата Бранимира су напали хулигани. Глумац је, у самоодбрани, убио Драгора Пејовића и Радована Вучинића, а тешко ранио Андрију Кажића. Осуђен је на петнаест година затвора и казну је издржавао у Спужу, а затим и у Пожаревцу. Жарков брат је такође пуцао из пиштоља, али никога није погодио. Полицијским увиђајем је утврђено да једино он није био под утицајем алкохола и осуђен је на две године..
У фебруару 1998. године Савезни суд је укинуо првобитну пресуду и осудио га на четири године. Пошто је у затвору био четири и по године, пуштен је на слободу. Убрзо се преселио у Њујорк. Глумац је прво био ожењен Мајом која му је родила ћерку Асју и сина Душана. 1994. године су се развели и Маја је са децом отишла у Америку. Другу супругу Аниту је упознао на снимању филма „Бој на Косову“. Иако се Жарко у њу заљубио, тада се међу њима није ништа догодило. Анита се убрзо удала и родила је ћерку Андреу. Док је глумац био у затвору, она се развела па су се 1999. године венчали и заједно отишли у Америку.

после 90-их

У марту 2001. године је, по жалби тужиоца, донета нова пресуда којом је глумац осуђен на тринаест година. Наредне године је за Лаушевићем расписана потерница. 2009. године је ухапшен у Сједињеним Америчким Државама јер му је истекла виза и требао је да буде изручен Србији. Међутим, након пар месеци му је укинут притвор у Њујорку. 29. децембра 2011. године га је помиловао Борис Тадић, бивши председник Републике Србије. 1. фебруара 2012. године му је Ивица Дачић, тадашњи министар унутрашњих послова, уручио српски пасош. Глумац је свом адвокату рекао: „Не осећам катарзу. Са овим ћу морати да живим цео живот. Несрећа је остала иста и у мојој души и у души породица настрадалих.“ 2014. године Жарко је, после петнаест година, дошао у Србију. Иако се причало да му прети крвна освета, породице Вучинић и Пејовић тврде да не желе никога да повреде, већ да правда буде задовољена. Прави разлог његовог повратка била је удаја ћерке Асје за црногорског музичара Николу. 2011. године је објавио књигу „Година прође, дан никад“. На видео снимку који је пуштен током београдске премијере је рекао: „Наравно, ја нисам слободан. Човјек који је убио више никада не може бити слободан. Слобода више никада не може бити моја ријеч. Слобода је право других да кажу што мисле о мени, да ме својатају, мрзе и мрцваре.“

# data[].attributes.headline
Рат у држави и души-Јелена Радосављевић 16.12.2022.

# data[].attributes.subject
Рат у држави и души-Јелена Радосављевић 16.12.2022.

# data[].attributes.body
пре 90-их

Моја баба, Милија, рођена је у селу Јањи у данашњој Републици Српској, а детињство је провела на великом имању имућне породице са осморо деце. Причала је да јој је то и био најлепши период жиовота јер је била окружена не само складном породицом већ и многим пријатељима различите вере и националности, за шта се у то време није марило. Касније одлази да студира на математичком факултету у Београду и упознаје мог деду са којим добија двоје деце.

током 90-их
Милија је у то време константно била на 3 места: у Београду, где су јој била деца и где је била повремени предавач на факултету, у Јадранској Лешници, где је живела и радила са мужем чије је то родно место, и у Јањи где је често посећивала своју породицу. Као што је тада у држави све стало сем рата, инфлације и унутрашње политичке борбе, тако је и у њој све стало сем бриге за породицу. Брине се за свог сина који ускоро пуни 18 година, јер је само питање времена кад ће га позвати у рат као редовног члана војске. Брине се и за остатак породице који је остао у родном месту и иде да их посети. Та посета ју је престрашила и први пут у животу осећа на својој кожи мржњу и неслагање које је узроковала политика. Покушава да већи део породице поведе са собом у Србију, а најгоре сећање јој је било, како је стално препричавала, када је срела другарицу са којом је похађала основну и средњу школу и када јој је она рекла да је издала свој народ и да је сад само обична спркиња. То ју је јако погодило и уцртало јој се у сећање заувек јер она своју националност никад није дефинисала никако другачије сем као југословенско. Њена породица, као једна од последњих хришћанскиху том месту, и са децом која су у Србији али и Хрватској, трпи страшно малтретирање. Добијају разне претње по живот и након што су добили отказе и након што су им камењем гађали кућу коначно слушају моју бабу и селе се у Лозницу. Некада срећно имање где су многа деца трчала весело и безбрижно и на чему су им сви завидели сада остаје пусто и разрушено.
након 90-их
Живот се полако врећа у нормалу. Баба коначно може да одахне јер јој је цела породица жива и здрава и на окупу, као што је то било и у срећна времена пре рата. У овом периоду се пензионише и сели у Београд да дочека рођење унуке. Жеља јој је била да једног дана неко поново заживи у тој кући и на том имању као и да тамо поново завлада слога различтих вера и и да бар још једном види место где је одрастала у пуном сјају. Преминула је 2013. године и сахрањена је баш у Јањи, месту које је хтела да поново заживи.

# data[].attributes.headline
Професор против државе

# data[].attributes.subject
Професор против државе

# data[].attributes.body
Вукмировић Викторија 15.12.2022.
Професор на факултету, дипломирани правник
Пре 90-их
Предаје пријаву на факултету у Црној Гори, има жељу да шири знање, мишљење и погледе на Југославију кроз ученике. Има жену Хрватицу, живе заједно у Подгорици, очекују принову.
Током 90-их
Почео је да ради на факултету. Почиње да пише књигу о немирима, страховима у народу. Заговарао братство и јединство. Бојао се кроз историју сталних сукоба и трвења међу народима Југославије. Жена не може да поднесе притисак ратних сукоба, погледе комшија и пријатеља који је гледају другим очима. Њена породица је живела у Дубровнику, а Црна Гора је бомбардовала Дубровник. Хтела је да биде са својима, а није могла.
После 90-их
На факултету је причао о јединству, који нико више није хтео. Има проблема на послу као и приватно. Комшије су му бушиле гуме, гребали ауто, остављали смеће испред врата. Једном су му и прозор разбили каменом. Добија отказ на факултету, али да би сачувао породицу сели се у Канаду. Људи који су се уселили после њих у стан проналазе његову књигу. Пријавили су књигу полицији и хтели су да га затворе, јер је наводио имена и презимена људи који су радили лоше ствари. На сву срећу он је већ отишао.

# data[].attributes.headline
“До рата 1991. сви у нашој кући су се изјашњавали као Југословени”- Синиша Михајловић, Невен Черкез, 16.12.2022. 

# data[].attributes.subject
“До рата 1991. сви у нашој кући су се изјашњавали као Југословени”- Синиша Михајловић, Невен Черкез, 16.12.2022. 

# data[].attributes.body
Пре 90-их
Рођен је 20. Фебруара 1969. године у Вуковару. Његов отац, Богдан, био је српске
ннационалности, док је његова мајка, Викторија, била хрватске националности. Има и
млађег брата, Дражена. У ово време, његова породица је живела у Борову селу.
Детињство је провео срећно и безбрижно. Био је одличан ђак али га је увек вукао
фудбал због кога је често одсуствовао са часова. Фудбалску каријеру започео је 1988. у
Војводини, а у децембру 1990. купила га је Црвена звезда за милион марака, што је био
апсолутни рекорд у Југословенском фудбалу.

За време 90-их
1991. године Синиша сазнаје за ратно стање и враћа се у своје село. Његова кућа је
била сравњена са земљом као и остатак села. Пријатељи су пуцали једни на друге,
породице су се распадале. “Видео сам како моји људи падају, како нестају градови.
Мој најбољи пријатељ је уништио моју кућу.” говори Синиша. То је једна од
најтужнијих реченица коју сам прочитао о њему. Један дан најбољи пријатељи, други
дан ратни непријатељи. Тад се десио онај тренутак, који Синиша није подносио.
Тренутак где су све људске вредности изгубљене и само се гледа националност и вера.
Његов ујак, хрватске националности, рођени брат његове мајке, говорио је како жели
да закоље његовог оца. Синишу то много погађа зато што његово родно место памти
као најлепше на свету а оно сада постаје симбол рата. Одмах након рушења њихове
куће губе све поседе на територији Хрватске, а Синиша премешта оца, мајку и брата у
Војводину где његова мајка живи и дан данас. 1992. године одлучује да игра за
Италијанску Рому где је играо до 1998. године. Иако је живео раскошно идаље је патио
за својим родним местом и говорио како ни Рим не вреди више од Вуковара.

Након 90-их
У наредним годинама је играо за Лацио и Интер, а своју опроштајну утакмицу одиграо
је 2007. године у Новом Саду. После играчке каријере постаје тренер у клубовима као што су Болоња, Фјорентина, Милан, а на позоцију селектора репрезентације Србије долази 2012.године. Оженио се са позантом италијанском водитељком Аријаном са којом има петоро деце. Синиша је тек 25 година наком рата отишао да посети своје родно место. То доста говори о његовим психичким последицама рата. На жалост, после велике битке са страшном болешћу, Синиша је данас преминуо.

# data[].attributes.headline
Од спремања чорбе до инструктора музике

# data[].attributes.subject
Од спремања чорбе до инструктора музике

# data[].attributes.body
Момчило Бајагић Бајага је рођен 19. фебруара 1960. године у Бјеловару, данашњој Хрватској, тадашњој СФР Југославији. Након завршетка основне школе у Земуну, започиње своју музичку каријеру у групи ТНТ. Након завршетка средње школе је био члан једне од најпознатијих југословенских бендова, а тада најпопуларнији - Рибља чорба. Ту је снимио чак 5 албума у којима је био чак и коаутор и аутор. Искључују га из бенда 19. Јула 1984. Године, а каријеру наставља са бендом под називом “Позитивна географија”, а касније познатији као “Бајага и инструктори”. Године 1985. снима један од најпознатијих његових албума “Са друге стране јастука”.

Међутим ‘90-их под притиском политике и разних догађаја у СФРЈ, концерти бивају отказивани због рата у Хрватској, потом у Босни, затим бомбардовања Србије и Црне Горе 1999. године. Претходне деценије снимили су чак 5 албума, док су ‘90-их снимили свега 2 због нежељених ситуација у држави. Покушавано је да се одрже антиратни концерти у Сарајеву, током рата у Хрватској, у Нишу и Београду током рата у Босни, али од тога ништа није помогло. Након ратова, први албум ће изаћи тек 2001. четири године након последњег издања. Међутим, без обзира на његову љубав према музици, албуми излазе све касније и дуже се чека на следећи. Једна од познатијих песама новијег доба јесте “Дарја”, песма коју је снимио са познатим домаћим глумцем Милошем Биковићем. Добио је орден Карађорђеве звезде 15. Фебруара 2021. године. Нажалост, пре само пар месеци Момчило се развео од дугогодишње супруге Емилије, за коју каже да је она заслужна за ову његову каријеру коју је створио. Има двоје деце, сина Марка и ћерку Анђелу. Тренутно живи у Земуну где је провео највећи део живота радећи и стварајући највећа дела српске поп културе, рок музике,...

# data[].attributes.headline
"Није ми било јасно како сам постала непријатељ града којег толико волим. "- Неда Украден -14.12.2022.  Адриана Степановић

# data[].attributes.subject
"Није ми било јасно како сам постала непријатељ града којег толико волим. "- Неда Украден -14.12.2022.  Адриана Степановић

# data[].attributes.body
Неда Украден је српска певачица забавне музике. Рођена је 16. августа 1950. године у селу Главини Доњој код града Имотског у Хрватској. Каријеру је започела 1967. године, а већ током 70-их и 80-их година двадесетог века, била је једна од највећих звезда југословенске поп музике.

Пре 90-их
Рођена је од стране српских родитеља, мајке Анђелије и оца Душана Украдена. До своје друге године живота живела је у Имотском са баком и деком, а потом се сели у Вишеград, источна Босна и Херцеговина. Током њеног образовања у основној школи са породицом се преселила у Сарајево где ће живети до 1992. године, тј. почетка рата у Босни. С почетком рата сели се у Београд.

Током 90-их
"Понијела сам кофер и кренула на турнеју, а у рукама сам имала повратну карту. Када сам дошла на београдски аеродром, где су ми шест пута променили термин за полазак, схватила сам да ситуација није најбоља. Када сам отишла из свог стана и закључала врата, нисам могла ни наслутити да се више никада тамо нећу вратити“, написала је Неда наводећи да су јој чак и стан узели бесправно.

После 90-их
Након присилног одласка из вољеног града, Неда издаје аутобиографију под називом "Зора је сванула" где описује тај болан одлазак, а исто име носи и једна њена песма. У неком од интервјуа рекла је како је имала стан у центру Сарајева, родитељски стан, кафић на Илиџи и куће у низу, а сада тамо чак није ни добродошла. У Сарајево се није враћала све до 30.05.2021. када је и поделила фотографије на друштвеним мрежама написавши: "Сарајево, љубави моја. Сусрети и шетња на Башчаршији, пуни емоција"

# data[].attributes.headline
„Тог живота више нема“: Како су 90-те промениле живот мом прадеди Ратку-Богдан Радовић-22.12.2022.

# data[].attributes.subject
„Тог живота више нема“: Како су 90-те промениле живот мом прадеди Ратку-Богдан Радовић-22.12.2022.

# data[].attributes.body
Пре 90-их
Мој прадеда, Ратко Мијатовић, рођен је 7. септембра 1921. године у Крезлуку, малом селу у општини Јајце у Босни и Херцеговини. Најстарији је од десеторо браће и две сестре који су се сви, сем њега, још у младости преселили у Србију, где су засновали породице. Био је машиновођа и радио у железници, а у Јајцу је упознао моју прабабу Јеку, где је добио кућу и одлучио да ту и остане. Добили су четворо деце, два сина и две ћерке.

У Јајцу, познатом по водопаду и заседању АВНОЈ-а, лепо су живели у својој кући са великом баштом пуној воћки и цвећа, дружили се и са муслиманима и Хрватима и нису ни помишљали да ће у пензионерским данима живот потпуно да им се преокрене.

Током 90-их:
Сукоби у БиХ избили су 1992. године, а прадеда је мислио да рат никада неће стићи до њиховог прага. Деведесете су га прво одвојиле од деце – један син је отишао у Америку, други на ратиште, старија ћерка је отишла за Београд, а млађа завршила у Холандији као избеглица.

Те деведесете су показале и да није био у праву када је мислио да после Другог светског рата новог неће бити, јер је 1993. кренуло гранатирање Јајца. Пешице се са прабабом, са по једном торбом и кесом у руци, запутио у Бањалуку, мислећи да ће одатле моћи да дође у Београд. Међутим, то није било могуће, па је са групом других избеглица завршио у Брчком, у трошној кућици, без струје и воде, од 30 квадрата. Тако је осим породице, остао и без своје имовине.

Кућу у Јајцу је погодила граната, један део се урушио, а чуо је од других да су многи живели у њој, али је нико није обновио, па је само пропадала.

Након 90-их:
Често је долазио у Београд, био је и у Америци код сина, али је говорио да му нигде није тако лепо као што му је било у Јајцу. Ипак, заклео се да се никада више неће тамо вратити и да не жели да му врате кућу - и тако је и било.

„Тог живота више нема, за мене је то готова ствар. Жао ми је само што сам кућу нисам спалио“, рекао је пред крај живота.

Када је прабаба умрла, било му је тешко и последње две године живота провео је у старачком дому у Брчком, где је преминуо месец дана пре свог 97. рођендана.

# data[].attributes.headline
„Ја сам Југословенка “ (Лепа Брена)- Јован Петровић 25.12.2022

# data[].attributes.subject
„Ја сам Југословенка “ (Лепа Брена)- Јован Петровић 25.12.2022

# data[].attributes.body
Пре 90-их:

Фахрета Јахић Живојиновић је  југословенска је певачица, глумица и предузетница. Рођена  је 20. октобра 1960. године у Тузли, а одрасла је у Брчком. 1979 се преселила у Београд и завршила туризам на Природно-математичком факултету. Музиком  је почела да се бави из хобија. Убрзо након што је започела своју каријеру постала је најпопуларнија певачица бивше Југославије и најпродаванији женски извођач са више од 40 милиона продатих плоча. Она је била прави симбол југословенке, њена публика као и њена сцена је била од Вардара па до Триглава и била је предмет обожавања у свим републикама. Њена популарност је била толика да је она имала свакодневне концерте, некада и по два, тих година. Памте се и њени концерти у Бугарској, Румунији где је такође била веома популарна.  То колико је волела Југославију говоре и песме „Југословенка“ и „Живела Југолсавија“.  Успела је да помири разлике између народа које су кулуминирале током 90-их и завршиле несрећним ратом.

Током 90-их:

Сам почетак 90-их тачније 1991 г. Брена се удала за најпознатијег тенисера са овог простора – Бобу Живојиновића.

Сукоби који су довели до распада Југославије нису заобишли ни Брену.

Покушаји да је натерају да заузме страну у сукобима а што она није желела довели су до тога да је бошњаци називају издајицом.

Она једноставно није могла изабрати страну јер је била исламске вероисповести, из Босне - свој дом нашла у Србији, удата за Србина. Она је стварно била Југословенка у земљи која се распала.

У том периоду живели су у САД где је провела и време током бомбардовања Србије 1999г.

После 90-их:

Њена љубав према земљи које више нема је и даље жал који она често помиње. После толико година на њеним концертима у иностранству има управо највише људи из бивше Југославије који такође жале за прошлим временима. Које је несрећни рат отерао са својих огњишта.

Њена музика је и даље нешто што спаја људе.

А њене носталгичне приче о временима старе Југославије нама младима указују на сулудост рата.

# data[].attributes.headline
„Тог живота више нема“: Како су у БиХ сви заборавили да су Југословени- Богдан Радовић-25.12.2022.

# data[].attributes.subject
„Тог живота више нема“: Како су у БиХ сви заборавили да су Југословени- Богдан Радовић-25.12.2022.

# data[].attributes.body
Пре 90-их

Мој прадеда, Ратко Мијатовић, рођен је 7. септембра 1921. године у Крезлуку, малом селу у општини Јајце у Босни и Херцеговини. Најстарији је од десеторо браће и две сестре који су се сви, сем њега, још у младости преселили у Србију. Он је остао у БиХ, упознао је моју прабабу Јеку, оженио се и одлучио да ту и остане.

Живели су у Јајцу, познатом по водопаду и заседању АВНОЈ-а, дружили се и са муслиманима и Хрватима. Изјашњавали се и осећали као Југословени, као и друге њихове комшије. Код прадеде су за Божић долазили и муслимани и Хрвати, он је ишао код Мује на Бајрам и Здравка на католички Божић. Није битно ко је које вере, сви су били „раја“. Све је одисало јединством, југословенством до несрећних година рата.

Током 90-их

Сукоби у БиХ избили су 1992. године. Прадеда није хтео ни да помисли да би неко могао да га завади са најбољим пријатељом и комшијом Мујом. Међутим, једног дана Муја га је, уместо са „добар дан“, поздравио са „селам алејкум“. Пошто није добио одговор, љутито му се обратио:“Сад ти кажеш – алејкум селам, доста је било тог добар дан, доста сте ви Срби газдовали“. Ни Здравко му више није долазио у госте, а на улици би кад га види окренуо главу.

Ускоро је кренуло и гранатирање Јајца. Пешице се са прабабом, са по једном торбом и кесом у руци, запутио у Бањалуку, а са групом избеглица завршио је у Брчком. Тако је осим пријатеља „Југословена“, остао и без своје имовине. Разочаран у људе, и у њему се преломило да више не буде Југословен, већ Србин.

После 90-их

Често је долазио у Београд, био је и у Америци код сина, али је говорио да му нигде није тако лепо као што му је било у Јајцу. Та носталгија за бившом Југославијом га је тиштила, иако никако није хтео да призна. Заклео се да се никада више неће вратити у Јајце и да не жели да му врате кућу и тако је и било.

„Тог живота више нема, за мене је то готова ствар. Жао ми је само што кућу нисам спалио“, рекао је пред крај живота.

# data[].attributes.headline
Некада дом, а сада забрањено продручје                               26.12.2022.  Адриана Степановић 

# data[].attributes.subject
Некада дом, а сада забрањено продручје                               26.12.2022.  Адриана Степановић 

# data[].attributes.body
Пре 90-их
Моја бака је рођена у Хрватској, село Доњи Сјеничак, Карловац. Девојачко презиме јој је Докмановић, а имала је три брата и сестру. Син једног брата, њен братанац, Докмановић Милан, такође је живео у Кордуну где је и рођен 1957.године, похађао школу и после се запослио. Запошљава се у милицији Југославије.

Током 90-их
Почетком рата и распадом Југославије, ствари почињу да теку другим путем. Од 1991. године, његов свакодневни боравак на послу се мења. Добија уцене како треба да се придружи Усташама, тада популарно званим "Црнокошуљашима" и стане против Срба. Одједном све се толико променило, више није члан велике и сложне заједнице, сада га гледају као Србина који је непожељан и који представља вишак на територији Хрватске у којој је одрастао. Милан је одбијао да врши икакву неправду према Србима због чега постаје свакодневно малтретиран на послу и добија и претње смрћу. Почиње малтретирање и његове деце у школи од стране вршњака, а његова жена која је радила у општини Карловац, добија отказ. Милан малтретирање трпи неко време, али након више одбијања да им се прикључи, њега хапсе и шаљу га у логор где проводи 2 године. На великој размени заробљеника Београд - Хрватска он одлази за Београд. Када је стигао у Београд, за њим долазе и жена и деца, а убрзо након тога преко Црвеног крста одлазе у Канаду.

После 90-их
Након одласка у Канаду, Милан се, као ни остали чланови његове породице, никад није вратио у родно место. Презиме Докмановић забележено је као презиме непријатеља државе, од тада Хрватске, тако да и да је икада хтео да се врати тамо, није био у могућности, а исто тако ни жена ни деца. Некада је тамо замишљао своју и будућност своје породице, а сада не може ни да помисли да крочи преко хрватске границе. Све се применило преко ноћи. Некада идилична, сложна Југославија расцепила се на мање територије свака свог личног звања као државе, а тиме је расцепила брата од брата, и људе од простора које ће увек сматрати домом.
Међутим, упркос свему томе увек је говорио како за своју земљу једино прихвата Југославију, и да је био и јесте јако поносан што је Србин и то није хтео да крије, али увек се изјашњавао као човек југословенске националности и није дозвољавао да га икакви политички планови и покрети мржње у томе спрече