# data[].attributes.body
A elaborat: Romaşcan Valeria
Clasa: 11A
Profesor: Felicia Voicu

# data[].attributes.body
Termenul postmodern a fost folosit pentru prima dată în jurul anilor 1870. John Watkins Chapman a sugerat „un stil de pictură postmodern” ca o modalitate de a se îndepărta de impresionismul francez. J. M. Thompson, în articolul său din 1914 din The Hibbert Journal (o revizuire filosofică trimestrială), a folosit-o pentru a descrie schimbările în atitudini și credințe în critica religiei, scriind: „Rațiunea de a fi post-modernism este să evadezi din dublă gândire a modernismului prin a fi aprofundată în critica sa, extinzându-l atât la religie, cât și la teologie, la sentimentul catolic, precum și la tradiția catolică ".

# data[].attributes.body
Postmodernismul este termenul de referință aplicat unei vaste game de evoluții în domeniile de teorie critică, filosofie, arhitectură, artă, literatură și cultură. Diversele expresii ale postmodernismului provin, depășesc sau sunt o reacție a modernismului. Dacă modernismul se consideră pe sine o culminare a căutării unei estetici a iluminismului, o etică, postmodernismul se ocupă de modul în care autoritatea unor entități ideale (numite metanarațiuni) este slăbită prin procesul de fragmentare, consumerism și deconstrucție. Jean-François Lyotard a descris acest curent drept o „neîncredere în metanarațiuni” (Lyotard, 1984); în viziunea acestuia, postmodernismul atacă ideea unor universalii monolitice și în schimb încurajează perspectivele fracturate, fluide și pe cele multiple.

# data[].attributes.body
Marchel Duchamp

# data[].attributes.body
Jacques Derrida (1930-2004)- un filosof postmodern

# data[].attributes.body
Caracteristicile principale ale postmodernismului includ, de obicei, jocul ironic cu stiluri, citări și niveluri narative, un scepticism metafizic sau nihilism față de o „narațiune măreață” a culturii occidentale și o preferință pentru virtual în detrimentul Realului (sau mai precis,  o chestionare fundamentală a ceea ce constituie „realul”).

# data[].attributes.body
Ideea centrală a postmodernismului este că problema cunoașterii se bazează pe tot ce este exterior individului. Postmodernismul, chiar dacă este diversificat și polimorfic, începe invariabil din chestiunea cunoașterii, care este deopotrivă larg diseminată în forma sa, dar nu este limitată în interpretare.
Postmodernismul care și-a dezvoltat rapid un vocabular cu o retorică anti-iluministă, a argumentat că raționalitatea nu a fost niciodată atât de sigură pe cât susțineau raționaliștii și că însăși cunoașterea era legată de loc, timp, poziție socială sau alți factori cu ajutorul cărora un individ își construiește punctele de vedere necesare cunoașterii.

# data[].attributes.body
Postmodernismul în arhitectură

# data[].attributes.body
Relația pe care postmodernismul o are cu tradiția este simplu de explicat: principiile tradiției sunt identificate dintr-un alt punct de vedere, modern. În fond, „modernii de azi sunt clasicii de mâine”. Repetarea istoriei e posibilă doar prin ironie, acesta fiind alt procedeu specific postmoderniștilor, care se adaugă următoarelor trăsături:
• narativul se combină cu lirismul în poezie;
• banalul e scos în evidență și valorificat;
• renunțarea la clișee;
• accentul cade pe spiritul ludic și parodie;
• realitatea străzii apare în poezie;
• sunt preferate jocurile de limbaj, oralitatea expresiei, pastișa, colajul;
• e permis amestecul genurilor literare;
• includerea stilurilor nonficționale și a literaturii noncanonice;
• stilul ermetic și impersonal e abandonat.