# data[].attributes.headline
קולם של מתבגרים- פרויקט בספרות.                              במסגרת שיעורי הספרות נחשפו הילדים למגוון יצירות הנוגעות ומטפלות בנושא ההתבגרות. דרך נקודות מבט שונות, קיימנו שיח והתבוננות רחבה עם דמויות ספרותיות שונות.                             פסענו לאט לאט במילים על הציר בין אפשר ורצוי. פיצחנו מטאפורות שדיברו על רחוק וקרוב, פיסלנו ציורים לשוניים של ילדות ומקומות רחוקים. גילינו יחד, שיש רגשות שהן אל זמן ואל מקום, וכמה כח יש לחברים ולרצון.                                         קראתם, כתבתם, ציירתם ועיצבתם את הפרשנויות שלכם המילוליות והוויזואליות ליצירות שקראנו יחד בשעור. לוח זה מציג בגאווה "טעימה" מתוצרי הכתיבה והאומנות שלכם. אנו גאות בכם מאוד על התהליך שעברתם, כל אחד והמסע שלו, כל אחת ומסעה שלה, כל אחד אוחז בידו את הקול הפנימי המיוחד לו ו-לה, נראה שלצד תובנות בנושא שירי וסיפורי התבגרות למדתם גם משהו על עצמכם ועל עבודה בקבוצות. אנו רוצות להודות לחונכי הכיתה, הדר ואולג, על תמיכתם הצמודה לאורך הדרך, לרבקה מרכזת המקצוע, להורים על ההשגחה מרחוק, ובעיקר לכם הילדים, על הפתיחות והכנות, ההתמסרות למילים ולרגשות.  צאו לדרך ובהצלחה!                                          קרין וגילה

# data[].attributes.subject
קולם של מתבגרים- פרויקט בספרות.                              במסגרת שיעורי הספרות נחשפו הילדים למגוון יצירות הנוגעות ומטפלות בנושא ההתבגרות. דרך נקודות מבט שונות, קיימנו שיח והתבוננות רחבה עם דמויות ספרותיות שונות.                             פסענו לאט לאט במילים על הציר בין אפשר ורצוי. פיצחנו מטאפורות שדיברו על רחוק וקרוב, פיסלנו ציורים לשוניים של ילדות ומקומות רחוקים. גילינו יחד, שיש רגשות שהן אל זמן ואל מקום, וכמה כח יש לחברים ולרצון.                                         קראתם, כתבתם, ציירתם ועיצבתם את הפרשנויות שלכם המילוליות והוויזואליות ליצירות שקראנו יחד בשעור. לוח זה מציג בגאווה "טעימה" מתוצרי הכתיבה והאומנות שלכם. אנו גאות בכם מאוד על התהליך שעברתם, כל אחד והמסע שלו, כל אחת ומסעה שלה, כל אחד אוחז בידו את הקול הפנימי המיוחד לו ו-לה, נראה שלצד תובנות בנושא שירי וסיפורי התבגרות למדתם גם משהו על עצמכם ועל עבודה בקבוצות. אנו רוצות להודות לחונכי הכיתה, הדר ואולג, על תמיכתם הצמודה לאורך הדרך, לרבקה מרכזת המקצוע, להורים על ההשגחה מרחוק, ובעיקר לכם הילדים, על הפתיחות והכנות, ההתמסרות למילים ולרגשות.  צאו לדרך ובהצלחה!                                          קרין וגילה

# data[].attributes.headline
סיפור קצר - שירה .ב.

# data[].attributes.subject
סיפור קצר - שירה .ב.

# data[].attributes.body
אני יעל ואני כאן כדי לספר לכם על חרם נורא שעברתי בילדותי שהייתי בבית הספר היסודי הכל היה טוב והיו לי מלא חברים אבל כשעברתי לחטיבה הכל התחיל להשתבש.

אני הייתי ילדה מאוד חייכנית ונורא אהבתי צבעוניות ובמיוחד אהבתי ורוד, הייתי כל הזמן לובשת ורוד וכל הדברים שלי היו ורודים אפילו המחברות שלי היו ורודות.

כשהגעתי לחטיבה אף אחד לא לבש ורוד ולא היה להם אפילו לא פריט אחד ורוד חוץ מילדה אחת שהיה קלמר ותיק ורודים אבל אפילו היא נראתה כאילו היא מתביישת בהם, ניגשתי אליה ושאלתי למה לאף אחד אין אפילו משהו אחד ורוד והיא הסתכלה עלי במבט מוזר אפילו קצת חושש "מאז שאיילה הצטרפה לכיתה אף אחד לא מעז להסתובב עם ורוד וכל מי שיש משהו ורוד עובר חרם", אמרה בעיניים עצובות וידעתי שורוד היה מאוד חשוב לה והיא עברה חרם.

מייד שאלתי מי זאת האיילה הזאת והיא אמרה: "איילה הצטרפה לכיתה שלנו לפני שנתיים ובכל פעם שהיה מישהו מסתובב עם ורוד היא היתה מייד צוחקת עליו ואומרת איזה תינוק, מאז לאט לאט נעלם הורוד מהכיתה שלנו".

אמרתי: "זה נורא למה אתם לא עשיתם כלום?!" אביב הביטה עלי בעיניים עצובות ואמרה: "איילה בהתחלה הייתה מאוד נחמדה ומאוד פופולרית לכן עדיין נשארו מלא חברים, זאת הסיבה שאיילה נחשבת לכאורה למקובלת".

חזרתי למקומי המומה האם מישהו יכול כל כך לשנוא ורוד?! זה בסדר לא לחבב את הצבע הזה אבל חרם?! זה כבר יותר מדי...

יום לאחר מכן ניגשתי אל אותה ילדה ושאלתי אותה לשמה ואם היא רוצה להיות חברה שלי, היא אמרה שקוראים לה אביב והיא תשמח להיות חברה שלי אבל היא מפחדת שיעשו עליה עוד חרם כי אני לובשת ורוד, "לא משנה מה אני אגיד שאת לא עשית כלום ושרק אני הסתובבתי עם ורוד" אמרתי בחיוך רחב וחזרתי לשולחני.

לאחר יום הלימודים שאלתי את אביב אם היא רוצה להתארח בבית שלי וכמובן שאמרה: "כן, אני אשמח".

הלכנו לבית שלי והיה לנו נהדר שיחקנו וצחקנו והכל היה נהדר, כשנכנסנו לחדרי אביב התנפנטה מכל הורוד, בכל פינה היה ורוד "ממש חדר של נסיכה!" צחקנו.

שאלתי אותה למה ומתי עשו עליה חרם פתאום החשיכו עיניה וקדרו פניה היא אמרה שהיא צריכה ללכת ולא דיברתי איתה מאז.

עד שיום אחד היא אמרה שאיילה מתכננת לעשות עלי חרם אם אני אמשיך ללבוש ורוד אמרתי: "שאני לא אתן לאיילה ולחבורה שלה למנוע ממני להיות עצמי, מצידי לא יהיו לי יותר חברים כי לדעתי להיות חברה של עצמי חשוב יותר מלרצות כל אחד אחר" והוספתי: "שעדיף לרצות את עצמך מאשר לרצות כל אחד אחר".

אולי הייתי נראית מאוד ילדותית אבל אני יכולתי להגן על עצמי אני הייתי נותנת לאף אחר "לגנוב" את הזהות שלי.

כמו שאביב אמרה כמה ימים לאחר מכן התחיל החרם זה היה יותר נורא מכל מה שיכולתי לחלום עליו כי גם לפני החרם לא היו הרבה חברים כי כולם פחדו מהתגובה של איילה אבל זה לא היה "אסור" כמו עכשיו, אפילו מפחדים להסתכל בכיווני פן יתפס המבט בעיניה הבולשות של איילה.

ידעתי שהילדים לא אוהבים את איילה אלה רק פוחדים ממנה אז אוכל לשכנע אותם שאפשר להפסיק לפחד מאיילה אבל זה יהיה קשה אמרתי לעצמי אבל זה לא יכול להיות גרוע יותר מעכשיו אז אזרתי אומץ וסימסתי לאביב להיפגש איתי אחרי הלימודים מאחורי בית הספר כי לא רציתי שהיא תסתבך, פחדתי שהיא תפחד ובסוף לא תבוא.

אבל פחדי לא התגשמו למרות הסיכון אביב באה, התחלתי להסביר מה שאני הסברתי לעצמי שאיילה סתם מפחידה ולא אוהבים אותה.

בהתחלה אביב נראתה חוששת אבל בסוף החליטה ואמרה: "נתת לי אומץ שמזמן לא הרגשתי, אז הנה החלטתי… אני אשמח לעזור לך" סיימה בחיוך.

אני חייכתי לראשונה מזה ימים רבים והתחלנו לגבש תוכנית התחלנו לפנות אל החברים המעטים שהיו לנו לפני החרם והתחלנו לשכנעם שאיילת סתם מפחידה ואף אחד לא באמת אוהב אותה.

שמחנו לגלות שהילדים שפנינו אליהם פנו לילדים אחרים ובסופו של דבר כל הכיתה רצתה מהפכה אפילו אלה שלא אהבו ורוד אלה סתם ילדים שרוצים צדק.

קבענו שמחר בבוקר לפני שבית הספר מתחיל נתעלם מאיילה ומהחרמות שהיא עושה והחלטנו שכל מי שעושים עליו חרם יהיה ה"המקובל" ככה שאיילה לא תבין מה קרה.

אבל לא רצינו להיות רעים כמו איילה לכן רק מחר נתעלם ממנה ובימים הבאים לא נתעלם אבל עדיין נבטל את כל החרמות.

אחרית דבר

היום אני כבר מבוגרת ואני עדיין אוהבת ורוד ונחשו מה גיליתי! הסיבה שבגללה איילה שונאת ורוד היא בגלל שבבית הספר הקודם שלה עשו עליה חרם! נחשו למה?! ניחשתם נכון בגלל שהיא אהבה ורוד.

מסתבר שמאז איילה נשבעה לשנוא ורוד לאת כל מי שאוהב ורוד. מטורף נכון?!

אז לסיום אני מקווה שהסיפור שלי יראה לכם שלא צריך להתבייש באני האמיתי שלך.

הסוף

# data[].attributes.headline
עמרי שלו - יצירה מס' 1

# data[].attributes.subject
עמרי שלו - יצירה מס' 1

# data[].attributes.body
זו עטיפת הדיסק שלי לשיר ילדים של אביתר בנאי, בחרתי לעשות את העטיפה במחשב מכיוון שחשבתי שאני אוכל להעביר את המסר של הצמיחה של בני נוער, מילדים ליותר מבוגרים

# data[].attributes.headline
הילה אבני- שיר

# data[].attributes.subject
הילה אבני- שיר

# data[].attributes.body
מי אני?/ הילה אבני

ואם הייתי יכול לדעת
מי אני באמת
אולי כבר על עצמי
הייתי מגלה את האמת.

אולי הייתי יכול לדעת
מאיפה אני בא
ולאן אני הולך
ובראשי שום דבר
לא היה מסתבך.

אולי לא הייתי
נאבד בתוך עצמי
ומרוב בלבול
לא מבחין בין צידי
הימני לשמאלי.

ועכשיו אני מוכן להבין
ולהפסיק להסתבך בתוך עצמי
כי אני כבר יודע
מי אני.

# data[].attributes.body
במהלך המחצית הראשונה של תחילת כיתה ז', למדנו את מקצוע הספרות תחת הפרוייקט "קולותיהם של מתבגרים". במהלך הרבעון , למדנו והתעמקנו בהרבה שירים וסיפורים קצרים העוסקים בעולמם של ילדים מתבגרים וילדים בגילינו.

במהלך המחצית הזו, שחולקה לשני חלקים, חקרנו והתעמקנו בשני נושאים מרכזיים שבכל אחד מהם עסקנו בחצי מהמחצית: שירה וסיפורים קצרים. בחלק הראשון, למדנו שירה, וחקרנו שירים כגון: "איך שיר נולד", "כובע קסמים" "עוף גוזל", "ניגונים" ועוד. השירים היו מגוונים ושונים זה מזה, חלקם היו בשפה שקל להבין, וחלקם היו בשפה גבוהה וקשה יותר.

בתחילת תהליך הלמידה של כל שיר, ניתחנו והוצאנו מילים קשות, על-מנת להבין טוב יותר את משמעות השיר, ואת המסר שעומד מאחוריו. לאחר ניתוח השיר, קיבלנו משימות כתיבה בהשראתו, שסיכמו את תהליך הלמידה על השיר.

במהלך הלמידה על השירים, התחלנו ללמוד גם את מקצוע האומנות שהתקשר לשירים שחקרנו, בחלק הראשון של הפרוייקט בספרות. כל אחד בחר שיר וצייר בהשראתו עטיפת דיסק, וציור של דימוי מהשיר.

לאחר שסיימנו ללמוד על שירים, עברנו ללמוד על סיפורים קצרים. ובדומה ללמידה על שירה, ניתחנו גם אותם ולמדנו מושגים רבים הקשורים לתחום הסיפורים הקצרים, כגון: "אקספוזיציה", "קונפליקט" ועוד. בין הסיפורים שלמדנו במהלך המחצית, היו גם: "בארבה ניקוס", "מלכת החצר", "יאנקו מן העיר התחתית" ועוד. הסיפורים הציגו קונפליקטים (בעיות, סיבוכים) הקשורים לגיל שלנו ולמה שאנחנו חווים ביום יום, ודרך הסיפורים יצא לנו לראות את הקונפליקטים שלנו בצורה אחרת ומזווית שונה. בין למידת הסיפורים הקצרים, עסקנו במשימות בהשראתם כגון: סוף חדש לסיפור, אפיון דמויות, ואפיון הסיפור עצמו.

המחצית הזו עברה במהירות, ועברנו דרך ארוכה בלמידת ספרות, אשר אותו לא למדנו קודם לכן, ביסודי. במהלך המחצית, העשרנו את הידע שלנו בתחום הספרות ולמדנו מיומנות חשובה לחיים. בפרוייקטים שביצענו במחצית, עבדנו בקבוצות ופעלנו בעבודת צוות. עברנו משברים, קשיים משותפים, ריבים ומחלוקות בתוך הקבוצה, אבל בסופו של דבר התמודדנו, התפשרנו, והגענו לתוצר סופי שהיינו מרוצים ממנו אחרי שעבדנו עליו רבות.
לסיום, אנו רוצים להודות לגילה ולקרין, שליוו אותנו, שתמכו בנו ושהיו שם תמיד לעזרה, בדרך שעברנו במהלך השיעורים. נוסף על כך, אנו רוצים להודות לכן על הידע הרב שצברנו בזכותכן במהלך השיעורים שהיו לנו. נתגעגע מאוד.

מוקירים לך תודה, כיתה ז'8.

(את ההסבר כתבו אריאל וענבר עם עזרה מהסטודנטית עמית)

# data[].attributes.headline
עידו קינרייך- קטע מסיפור קצר

# data[].attributes.subject
עידו קינרייך- קטע מסיפור קצר

# data[].attributes.body
"מעולה, מחר ניפגש במכולת כדי להתחיל את המבחנים שלך" כל החבורה צחקה ולא ידעתי מדוע.

למחרת נפגשתי עם החבורה בחנות המכולת בשעה שקבענו, היא כבר חיכתה לי שם.

"מה המבחן שלי?" שאלתי.

"הו לא, זה רק השלב הראשון" המנהיג ענה.

"עשינו אסיפה והחלטנו שאתה צריך לגנוב עוגה מהמקרר בחנות." נערה גבוה שהייתה חלק מהחבורה אמרה.

לבי החסיר פעימה. איך אני אמור לגנוב עוגה? אני יכול לגנוב תפוח או חטיף קטן אבל עוגה?

"אין בעיה" אמרתי.

# data[].attributes.headline
אני הבאתי את מחשבותיי  וציירתי כיסא גלגלים 

# data[].attributes.subject
אני הבאתי את מחשבותיי  וציירתי כיסא גלגלים 

# data[].attributes.body
עידו ניאגו

# data[].attributes.body
ילד של אבא\מוקי
"שנים זולגות כמו מים...."
בחרתי שורה מתוך השיר שאהבתי,  והחלטתי לשים תמונה של מפל המראה מים זולגים(נופלים) ולרשום עליו שנים שנראות כמו מים.

# data[].attributes.headline
ים פינטו- משימת כתיבה

# data[].attributes.subject
ים פינטו- משימת כתיבה

# data[].attributes.body
ג

# data[].attributes.attachment_link.title
משימה אישית (2)

# data[].attributes.body
הסיפור שלי מתחיל בבית הספר חוונה שבסין
בית הספר הזה לא שונה מכל בתי הספר יש בריונים, חנונים, מצחיקים, מקובלים, סנובים ופריקים הבנתם כמו כל בית ספר אז בעצם הסיפור שלנו מתחיל לאחר כל שיעור ספרות מתבצע צלצול להפסקת צהרים של כל בית הספר ביחד וכמובן שהארוחה לא מתנהלת כרגיל מה חשבתם כל ארוחת צהרים יש ריבים, מכות, קללות ועוד ככה זה מתנהל בבית הספר שם המקובלים יורדים על החנונים אבל יום אחד נפתח מקום בשם קוברה קאי אתם בטח שואלים את עצמכם מה זה על מה אני מדבר אז בואו אני אספר לכם קוברה קאי היא מקום של קארטה קבוצת קארטה למעשה.
לאחר כמה ימים נודע לכמה חנונים אל קוברה קאי והחליטו להצטרף מכיוון שרצו ביטחון עצמי, מקום חברתי, להיות מקובלים ועוד הרבה בקיצור שלא ירדו עליהם אז בהתחלה היה להם קשה למעשה מאוד קשה בהתחלה הם היו גרועים וחטפו המון מכות אבל הם לא ויתרו לעצמם.
לאחר חודש וחצי הם הישתפרו בצורה מדהימה שיפרו את המעמד החברתי שלהם והפכו להיות הכי מקובלים בשכבה שלהם. לאחר זמן מה הגיע טורניר האלי ואלי אתם שואלים בטח מה זה אז תנו לי להסביר לכם אוקיי אז טורניר האלי ואלי זה טורניר הקארטה המפורסם בסין שאומר אין שונה אין אחר כולם אותו הדבר וכל מי שרוצה בא להילחם בצורה הוגנת ולא שופטים אותו על המראה שלו או על האופי.
הגיע זמנו של הטורניר קוברה קאי נלחמה ונתנה את כל כולה ונצחה את טורניר האלי ואלי לאחר הטורניר זה פשוט היה מדהים היה פשוט מיליון תלמידים שרצו להצטרף לקבוצה ולהלחם...

# data[].attributes.headline
פסקה מתוך הסיפור האישי- מיקה שליאמסר

# data[].attributes.subject
פסקה מתוך הסיפור האישי- מיקה שליאמסר

# data[].attributes.body
בהפסקה כשהבנות באו ושאלו אותי "אז את איתנו, נכון ליבי?" הסתובבתי, ניגשתי לשולחן של דנה, לקחתי את היד שלה ויצאתי יחד איתה מהכיתה כשאני לוחשת לה באוזן "אני אעזור לך, הפעם אני אמיתית, נעבור את זה יחד." הרגשתי שדנה מאמינה לי, היא נתנה לי חיבוק חזק חם ואוהב, כמו דובי והתחלנו ללכת תוך כדי שאני שומעת את רוני והבנות השפוטות צועקות לי "בוגדת", "צבועה", "לא מגיע לך להיות חברה שלנו" ולאט נעלמו הקולות הצורמים לאוזן, שלא ייחסתי להם חשיבות אחרי שהבנתי שלהקשיב לליבי השנייה היה הדבר הנכון. היה שקט מאחורינו, ואני שומעת את כל הבנות חוץ מרוני מתלחששות יחד "איך הקשבנו לרוני הזאת כל הזמן?" "היינו צריכות לסרב, לא האמנו שחוץ מהיופי יש משהו אחר בדנה". ורוני עומדת מאחורי כולן וצועקת "בוגדות, כולכן בוגדות, מגעילות".

# data[].attributes.headline
ציור בהשראת השיר ילד של אבא שכתב  וביצע מוקי  

# data[].attributes.subject
ציור בהשראת השיר ילד של אבא שכתב  וביצע מוקי  

# data[].attributes.body
דימוי "מה בוער לך בלב"
ביצוע הציור :אילון אינדיג

# data[].attributes.headline
תומר פילוסוף- ציור על השיר "עניין של זמן"

# data[].attributes.subject
תומר פילוסוף- ציור על השיר "עניין של זמן"

# data[].attributes.headline
סיפור קצר - עילי דנון

# data[].attributes.subject
סיפור קצר - עילי דנון

# data[].attributes.body
"וואווא! אודדא!" קראה אמא קופה "בואו הגיע הזמן לפליית הכינים".

וואווא ואודדא היו באמצע מסלול המכשולים שבנו.

"לא רוצים" הם קראו בחזרה "אנחנו רוצים להמשיך במסלול המכשולים שלנו! בדיוק גמרנו לבנות אותו".

אמא קופה נאנחה תמיד הם עסוקים באיזשהו תעלול בסוף הם יפצעו "אם לא תבואו עכשיו לא תקבלו בננות!"

וואווא ואודדא חשבו רגע ואז קראו "עוד שני בננם" נבוא.

-כעבור שלוש בננם-

"וואווא! אודדא! כבר עברו שלוש בננם" קראה אמא קופה "בואו עכשיו!"

"עוד בנה" קראו בחזרה

"לא עוד בנה" כעסה אמא קופה "בסוף לא תבואו בכלל!" "כנראה" אמרו בחיוך שני הקופים הקטנים.

-כעבור 15 בננם-

"כולם מחכים לכם כבר עברו 15 בננם בואו עכשיו או שניקח לכם את המסלול!" אמרה אמא קופה בכעס

"לא!!!" קראו וואווא ואודדא בפחד "אנחנו באים! אנחנו באים!" סוף סןף חשבה אמא קופה לשניהם לוקח בננימות עד שהם באים.

אחרי סוף פליית הכינים ישבו וואווא אודדא ואמא קופה לשיחה "צריך לדבר על ההתעכבות שלכם לכל דבר יש לכם רעיונות?" שאלה אמא קופה. שניהם חשבו רגע ואז הציע וואווא "את יכולה כל פעם לאיים עלינו מההתחלה" אבל אודדא לא הסכים "לא, ככה כל הזמן נכעס אחד על השני" "נכון" הסכימה אמא קופה "ואני לא מעוניינת להיות שוטרת שלכם כל הזמן".

הם המשיכו לחשוב ואז הציע אודדא "אני יודע,כל פעם את יכולה להודיע לנו 10 בננם לפני הזמן כדי שאנחנו נתחיל לגמור!" אמא קופה ווואווא שקלו את זה לרגע ואז הסכימו "ננסה את זה בערב".

וכך היה שבערב, 10 בננם לפני ארוחת הערב הודיע אמא קופה לילדים "עוד 10 בננם יש ארוחה" "אוקי אמא הם ענו" ואחרי 10 בננם הם גמרו את המסלול ובאו לארוחה בזמן!

# data[].attributes.headline
הסיפור היה מרתק, סיט

# data[].attributes.body
הסיפור היה מרתק, סיטואציה מעניינת מאוד, משלב השפה היה מתאים לתוכן הסיפור, והתחבתי לדמויות מאוד

# data[].attributes.headline
פסקה מהסיפור הקצר של אילון אינדיג 

# data[].attributes.subject
פסקה מהסיפור הקצר של אילון אינדיג 

# data[].attributes.body
הבית הזה היה חלק חשוב מאוד בשבילי, אני יכול לספר לך קצת עליו

רונית אמרה כן בטח.

והתחלתי לספר:

"זה לא בית גדול , אפילו בכלל לא גדול .

בית קטן  עם מספר חדרים מצומצם

בית עם רהיטים די ישנים ספה ישנה, שולחן ישן, מיטה ישנה.

ובכל זאת כל הזיכרונות הכי טובים שלי  שהתרחשו בבית הזה.

מסיבות היום הולדת   שלי היו שם .

כל הפעמים שנפגשתי עם חברים .

כל סופי השבוע."

# data[].attributes.headline
נטע מוטובה-סיפור קצר:

# data[].attributes.subject
נטע מוטובה-סיפור קצר:

# data[].attributes.body
31\8\2017

היי קוראים לי רוני,

אימא שלי הציעה לי לכתוב יומן אז התחלתי.

אני מחר עוברת לבית ספר חדש כיתה חדשה ילדים חדשים,
אני קצת מפחדת..

אבל אימא אומרת שאני מאוד חברותית
אז אני מאמינה לה.

אני מקווה שיהיה טוב מחר..

טוב  אני צריכה ללכת לישון כי מחר בית הספר. אני יכתוב מחר איך היה לי,
אני נורא מתרגשת..

רוני

# data[].attributes.headline
אעוף אבי אחתוך את השמים  אך תמיד אזכור אותך להישמר בדרך שלימדת אותי אשמר מנשרים ואכזבות אשמר מכזבים ורמאויות      אך תמיד אזכור לדבוק בדרכי ולהגשים חלומות. תודה אבי על כל מה שנתת עבורי. מגיש: אייל אלטר כהן  

# data[].attributes.subject
אעוף אבי אחתוך את השמים  אך תמיד אזכור אותך להישמר בדרך שלימדת אותי אשמר מנשרים ואכזבות אשמר מכזבים ורמאויות      אך תמיד אזכור לדבוק בדרכי ולהגשים חלומות. תודה אבי על כל מה שנתת עבורי. מגיש: אייל אלטר כהן  

# data[].attributes.attachment_link.title
אחריות לא דומה לאיות.

# data[].attributes.body
הילד סיפר "הילדים מהכיתה עושים את המסיבה הקבועה שלהם בתאריך מסויים שבאותו זמן נפל על תאריך פסח אך הוריו לא יכלו לספר לו את זה ולבאס אותו אז הם החליטו לומר לו שעם בא לו הוא יכול ללכת למיסיבה למרות שהיא בערב פסח אבל עדיף שהוא יהיה איתם

הילד היה בדילמה קשה לאחר יום הוריו דיברו עם ילד אחד מהכיתה והילד אמר להם אל תדאגו אני יסדר את זה

לאחר כמה ימים הילד סיפר לכולם את המקרה והם החליטו לשנות את התאריך ליוום אחרי כדי להתחשב בו

# data[].attributes.headline
אלון גינזבורג 

# data[].attributes.subject
אלון גינזבורג 

# data[].attributes.body
היצירה הזאת אמורה לסמל את היקרות של כיסה גלגלים ושהוא יכול להציל אבל כל כך יקר

# data[].attributes.body
הכל התחיל שיצאנו לשחק כדורגל בהפסקה, בהתחלה שיצאנו הכל היה כיף
וסבבה עד שרמי החליט שהוא רוצה להיות שוער,
טום השוער הקבוע של הקבוצה לא הסכים לוותר לרמי על מקומו בשער, רמי שהוא ידוע כילד בעייתי שתמיד רב אם ילדים מקבל ציונים לא טובים ומתחצף למורים, וטום בדיוק ההפך יש לו ציונים טובים הרבה חברים. רמי מגיע לכיוון שהשער במטרה לקחת את תפקיד השוער, וטום לא מוכן לוותר בשום דרך היא, רמי מגיע לכיוון השער ומתחיל לדחוף את טום מהשער, טום לא מוכן לכך, אז הוא מתחיל לדחוף את רמי בחזרה, ואז הם התחילו לריב מכות אחד אם השני, כל שאר חברי הקבוצה ניסו להרגיע את טום ורמי, עומר חברו הטוב של טום רץ לקרוא למורה, שהמורה באה היא החרימה לכל הכיתה את הכדור וכעסה מאוד על רמי ולא על טום מכיוון שידעה שטום ילד טוב ושלא רב, ולעומת זאת על רמי כעסה כי ידעה שהוא ילד בעייתי שכל היום רב אם ילדים ומדבר לא יפה למורים. כל הילדים הרגישו לא כלך בנוח לגבי רמי ואפילו גם טום מכיוון שרק רמי נפגע מהריב הזה שגם טום יכל למנוע את הריב הזה בכך שבסך הכל לוותר להפסקה אחת על מקומו בשער. טום לקח על עצמו יוזמה ללכת לחדר המורים ולהגן על רמי, שלא יקבל עונש, טום הגיע לחדר המורים ואמר למורה שזו לא רק אשמתו של רמי הריב הזה ושגם הוא התנהג לא לעניין, רמי הלך הצידה ם המורה ואמר לה שזה לא יקרה יותר ושתוותר לרמי ושתיתן לו ללכת לכיתה בלי לקבל עונש, המורה לקחה את רמי וטום לשיחה ואמרה להם שיפתיחו לא לריב כך יותר ואז היא תשחרר את שניהם לכיתה, טום ורמי דיברו והשלימו, המורה שחררה את טום ורמי לכיתה, כשטום ורמי נכנסו לכיתה כל ילדי הכיתה ביקשו סליחה מרמי שלא היו שם גם בשבילו, רמי סלח לכולם. ומאז הם השתדלו לא לריב יותר על מקום  דבילי כלשהוא במשחק.
כך נגמר הסיפור אני למדתי מהסיפור הזה שלפעמים אפשר קצת יותר להתגמש אם אני ההייתי טום אז יכול להיות שהייתי מוותר על מקומי בשער להפסקה אחת בכדי למנוע ריב ..

# data[].attributes.headline
ענבר יוגב\קטע מתוך הסיפור האישי

# data[].attributes.subject
ענבר יוגב\קטע מתוך הסיפור האישי

# data[].attributes.body
כנראה שמה שלבשתי לא היה הדבר הטוב ביותר ללבוש. מיד לאחר שאימי הורידה אותי והלכה לה לדרכה, נותרתי אני, לבדי אל מול בניין האבן הגדול שנקרא "בית ספר" הלכתי אל כיתתי שהמנהלת הראתה לי בסיור שהיא עשתה לתלמידים החדשים לפני יומיים. רק שהייתה בעיה אחת, לא היה לי מושג עם מי אני לומדת. נכנסתי לכיתה, דבר ראשון הבחנתי בחבורה של נערות שנראו מאוד, איך לומר את זה, 'גירליות' כולן שם לבשו כחול ורוד או צהוב, כולן היו עם סקיני ג'ינס והיו עם הטלפון ביד, אני מניחה רק שהן היו בטיק טוק או אינסטגרם. הן העיפו מבט אחד בי וסקרו אותי, מכף רגל ועד ראש. הרגשתי נורא, ידעתי שהיום הזה לא הולך להשתפר.

# data[].attributes.body
אני צירתי את מחשבותיי על קיסא גלגלים

# data[].attributes.headline
עידו קינרייך- ציור

# data[].attributes.subject
עידו קינרייך- ציור

# data[].attributes.body
אני ציירתי מעין חורשה כזאת אשר מסמלת חופש אך יש שם גם סורגים של כלא כי כשאתה בכיסא גלגלים אתה כלוא בתוכו.

# data[].attributes.headline
איה בן בסט (יצירה 1)

# data[].attributes.subject
איה בן בסט (יצירה 1)

# data[].attributes.body
עטיפת דיסק לשיר ציור של ילדים של נתן יונתן. בחרתי לצייר את הציור בסגנון של ילדים, כמו שם השיר אך עדיין שהציור יהיה מובן ואסתטי.

# data[].attributes.headline
פסקה מהסיפור הקצר- איפה האופניים שלי? מאת: אייל מרום אתמול בבוקר התעוררתי לקול צעקות מחוץ לחלון שקראו בשמי. זינקתי מהמיטה והסתכלתי למטה. חברי, אופק, עמד בחוץ וצעק – "אייל, האופניים שלך לא פה. הם כנראה נגנבו!" נזכרתי שאתמול בערב קבענו לרכב יחד על האופניים לבית הספר בבוקר. הסתכלתי על השעון, באמת התעוררתי מאוחר. התארגנתי מהר ורצתי למטה. ראיתי שהאופניים החדשות שלי לא קשורות לגדר. מישהו חתך את השרשרת ולקח את האופניים... קיבלתי את האופניים לפני חודשיים מהורי לכבוד יום הולדתי אחרי שחיכיתי להן שנה שלמה. פתאום הן נעלמו. אחרי הרבה אכזבה שנינו נסענו לבית הספר באוטובוס. כאשר הגענו לבית הספר ראינו אופניים זהות לאופניים שלי קשורות בכניסה לבית הספר! אפילו עם אותן מדבקות. שאלנו למי הן שייכות וגל שלומד אתנו בשכבה אמר שקיבל אותן במתנה אתמול מהוריו.... התלבטנו הרבה מה לעשות. דיברתי עם המחנכת וסיפרתי לה על המצב, היא אמרה שתדבר בערב עם אמא שלו. מצד אחד אני מקווה שהן שלי ומצד שני..... 

# data[].attributes.subject
פסקה מהסיפור הקצר- איפה האופניים שלי? מאת: אייל מרום אתמול בבוקר התעוררתי לקול צעקות מחוץ לחלון שקראו בשמי. זינקתי מהמיטה והסתכלתי למטה. חברי, אופק, עמד בחוץ וצעק – "אייל, האופניים שלך לא פה. הם כנראה נגנבו!" נזכרתי שאתמול בערב קבענו לרכב יחד על האופניים לבית הספר בבוקר. הסתכלתי על השעון, באמת התעוררתי מאוחר. התארגנתי מהר ורצתי למטה. ראיתי שהאופניים החדשות שלי לא קשורות לגדר. מישהו חתך את השרשרת ולקח את האופניים... קיבלתי את האופניים לפני חודשיים מהורי לכבוד יום הולדתי אחרי שחיכיתי להן שנה שלמה. פתאום הן נעלמו. אחרי הרבה אכזבה שנינו נסענו לבית הספר באוטובוס. כאשר הגענו לבית הספר ראינו אופניים זהות לאופניים שלי קשורות בכניסה לבית הספר! אפילו עם אותן מדבקות. שאלנו למי הן שייכות וגל שלומד אתנו בשכבה אמר שקיבל אותן במתנה אתמול מהוריו.... התלבטנו הרבה מה לעשות. דיברתי עם המחנכת וסיפרתי לה על המצב, היא אמרה שתדבר בערב עם אמא שלו. מצד אחד אני מקווה שהן שלי ומצד שני..... 

# data[].attributes.headline
תומר פילוסוף- פסקה מהסיפור הקצר-

# data[].attributes.subject
תומר פילוסוף- פסקה מהסיפור הקצר-

# data[].attributes.body
אני והחבר הכי טוב שלי בר הלכנו למגרש הכדורגל שליד הבית ספר. כשהגענו לשם ראינו עוד אנשים ושאלנו אותם אם אפשר לשחק איתם. הם הסכימו. התחלקנו לקבוצות, ואני הייתי מול בר. אבל זה היה בסדר, כי תמיד הייתה יריבות שטותית כזאת בינינו.
כשהתחלנו לשחק, בטעות בר פגע בי בבטן עם המרפק. עצרנו את המשחק, בר ביקש סליחה אבל לא סלחתי לו. ויצאתי טיפש, כי חשבתי שהוא נתן לי את המכה הזאת רק בגלל שהייתי אמור להבקיע גול ולא בטעות. אפילו שזה היה החבר הכי טוב שלי, איכשהו עדיין לא הצלחתי לסלוח לו. האשמתי את גיל ההתבגרות, בזה שהוא גורם לי להשתנות. ביום למחרת בר ניגש אליי וביקש סליחה שוב. סלחתי לו אבל עדיין האווירה הייתה מוזרה. לא דיברנו במשך כל היום, ובסוף היום רק אמרנו ביי אחד לשני וכל אחד הלך לבית שלו. זה היה ככה במשך שבוע.

# data[].attributes.headline
עטיפת הדיסק- אייל מרום

# data[].attributes.subject
עטיפת הדיסק- אייל מרום

# data[].attributes.body
עוף גוזל- אריק אינשטיין
בציור ציירתי קן של ציפור על העץ שממנו מתעופף הגוזל ואמא שלו מסתכלת עליו מתרחק מתוך הקן

# data[].attributes.attachment_link.title
יומן קריאה סיום

# data[].attributes.headline
נטע מוטובה - ציור

# data[].attributes.subject
נטע מוטובה - ציור

# data[].attributes.body
בחרתי את השיר"עניין של זמן" מילים :אהוד מנור ולחן: ורמי  קלינשטיין
ציירתי את הדימוי:"עניין של זמן"
ציירתי את הדימוי הזה מכיוון שהוא הדימוי הכי שכיח בשיר.

# data[].attributes.headline
הילה אבני- ציור

# data[].attributes.subject
הילה אבני- ציור

# data[].attributes.body
בחרתי את השיר "יומן מסע" של אביב גפן ואריק איינשטיין.
ציירתי את הדימוי: "יומן מסע"
ציירתי את הדימוי הזה של היומן מכיוון שהוא הדימוי שהכי מוזכר בשיר.

# data[].attributes.headline
ליאור פרן-עטיפת אלבום    השיר- כובע קסמים   מחברת- לאה גולדברג בשיר מתואר כובע קסמים שהילדה חולמת ורוצה וממשיכה להביע משאלות מהכובע הדמיוני הזה. בסרטוט ובציור שבחרתי לא הייתה כל כך טכניקה שעבדתי בה אך היה סקיצה

# data[].attributes.subject
ליאור פרן-עטיפת אלבום    השיר- כובע קסמים   מחברת- לאה גולדברג בשיר מתואר כובע קסמים שהילדה חולמת ורוצה וממשיכה להביע משאלות מהכובע הדמיוני הזה. בסרטוט ובציור שבחרתי לא הייתה כל כך טכניקה שעבדתי בה אך היה סקיצה

# data[].attributes.headline
נטע מוטובה-עטיפת דיסק

# data[].attributes.subject
נטע מוטובה-עטיפת דיסק

# data[].attributes.body
עטיפת דיסק לשיר:"עניין של זמן"
מילים: אוהד מנור
לחן :רמי קלינשטיין
ציירתי את הדימוי:"עניין של זמן"
ציירתי את השעון כי הוא הדימוי שמוזכר הכי הרבה פעמים.

# data[].attributes.headline
הילה אבני- עטיפת דיסק

# data[].attributes.subject
הילה אבני- עטיפת דיסק

# data[].attributes.body
עטיפת דיסק לשיר "יומן מסע" של אביב גפן ואריק איינשטיין.
ציירתי את הדימוי: "יומן מסע"
ציירתי את היומן מכיוון שהוא הדימוי הכי שכיח בשיר

# data[].attributes.headline
שירה רינגלשטיין - סיפור קצר (זה הסיפור מהעבודה)

# data[].attributes.subject
שירה רינגלשטיין - סיפור קצר (זה הסיפור מהעבודה)

# data[].attributes.body
משימה יצירתית- סיפור קצר שלכם (משימה אישית) - שירה רינגלשטיין למה זה מגיע לי?! חשבתי בכעס. מה עשיתי רע בעוד לא 12 שנים? אף אחד לא מבין אותי, אף אחד לא מבין מה קורה לי, איך אני הופכת מהילדה הכי שמחה ומאושרת לילדה שלא מסוגלת להפסיק את הבכי שלה? אמא נתנה לי מחברת קטנה ואמרה שאני אוכל לכתוב שם מה שאני רוצה וזה יוכל להיות כמו היומן שלי, אף אחד לא יקרא מה שכתוב שם. לא הייתה לי כוונה מעולם לכתוב יומן, בכל זאת, אני לא מסוג הבנות האלה שכותבות "יומני היקר..." ומתחילות לכתוב את כל מה שקרה להם היום, אבל אני יכולה לדמיין שיש פה אנשים שכל מה שהם עושים זה רק מקשיבים, לא שופטים, לא קוטעים אותי באמצע המשפט, אז, זה באמת יכול להיות נחמד כל ה"יומן" הזה. אוקיי, אנשים שמקשיבים לי אתם פה? טוב, אני מניחה שבגלל שאני המצאתי אותכם, ואתם קיימים רק במוח שלי, אתם פה עכשיו. הכל התחיל לפני כמה חודשים כאשר חזרתי מבית הספר. ראיתי את המכוניות של שני ההורים שלי בחנייה והייתי בטוחה שהם באו להפתיע אותי אז התכוננתי לצעקת ה"הפתעה!!" שלהם ונכנסתי הביתה בחיוך גדול שמוכן לחיבוקים ולהפתעות. כמובן, שזה לא קרה אחרת למה אני מספרת לכם?! (אתם עוד תבינו את הציניות הלא מצחיקה שלי בהמשך) הבית היה שקט, וזה הרגיש כאילו אין שם אף אחד. הלכתי לחדר שלי, להניח את התיק ולהתארגן לארוחת צהרים שאמא מכינה לי ערב לפני ושמה במקרר ואני מחממת לי, וכשאחותי הגדולה, נטע, מגיעה הביתה, אני עוזרת לה ומחממת אוכל גם בשבילה. בדרך כלל, אין לי שיעורים, ואין לי משהו חשוב לעשות, אז אני עוזרת לה, ומכינה לה צלחת יפה ומסודרת, ומחממת לה. רק שביום הזה, זה לא קרה, ראיתי את נטע, שוכבת במיטה ובוכה, בוכה בשקט, שלא ישמעו, ואמא יושבת לידה על המיטה שלה ומזיזה את שערה הארוך, המתולתל, השחור והיפיפה מעיניה, ואבא עומד ליד שתיהן, ומדבר בטלפון. אני מתחילה להגיד לעצמי שהכל בסדר ואין לי מה לדאוג אבל אני יודעת שההפך מזה הוא הנכון. כשאבא מדבר בטלפון, הוא צועק ומביע את הרגשות שלו בצורה שלא ניתן לפספס אותה, אבל עכשיו, הוא עומד בשקט, עם הטלפון באוזן שלו, ולא אומר כלום, עומד ומקשיב. אני מתקרבת לאט לחדר של נטע, ומנסה להגיד לעצמי שיהיה בסדר, אין לי מה לדאוג, אני בטוחה שאמא ואבא מטפלים בכל מה שקורה פה. אני נכנסת לחדר בחשש, חשש שבמילה אחת יכול לגדול ולהשתלט עליי או להיעלם. אני מתיישבת על המיטה לצד נטע, ושואלת אותה "מה קרה? למה את בוכה?" אמא עושה לי סימן של בואי, אני אבר איתך בחוץ (לפחות זה מה שאני הבנתי מהתנועה שלה), ליטפתי את ראשה של נטע, ויצאתי מהחדר, אמא יצאה שניות ספורות אחריי. אמא יצאה מהחדר ואני הולכת אחריה ומתחילה לשאול אינספור של שאלות, שבאותו רגע אני לא בטוחה שהיא ידעה איך לענות עליהן. "אמא, מה קרה לנטע? למה היא בוכה? זה משהו רציני? היא נפרדה מיונתן? מישהו הציק לה? הקניט אותה? לקחו לה משהו, נכון?" אמרתי בתקווה שזה יהיה נכון. ואמא עונה לי בשקט "אני לא חושבת שזה אף אחד מהרעיונות האלה." אמא המשיכה "גילינו ש...ש...ש..." ואני, אני בשוק וכל שאני רוצה שהיא תגיד כבר את ההמשך של המשפט, זה עד כדי כך מסובך?! אני יודעת שזה מסובך אבל באותה שנייה לא רציתי כלום כמו שרציתי לדעת מה ההמשך של המשפט הזה. "ש...שלנטע יש סרטן. אבל אנחנו מטפלים בזה, גילינו את זה מוקדם ויש לנו 97 אחוזי הצלחה, אנחנו נצליח לעבור את זה, נטע תצליח לעבור את זה" תהיו בטוחים שאני שמעתי כל כך הרבה פעמים את העידודים האלה של יהיה בסדר, אל תדאגי, הכל יסתדר עם הזמן, הזמן עושה את שלו, זה יסתדר בסוף את תראי, את כל אלה שמעתי כל יום כל היום לאחר שאמא סיפרה לסבים ולסבתות שלי, ובעצם, לכל המשפחה שלנו. בשנייה שאמא שלי אמרה שלנטע יש סרטן, אני הפסקתי לשמוע, שום דבר כבר לא היה משנה, לנטע, לאחותי הגדולה יש סרטן, עכשיו היא כנראה לא תוכל ותרצה לעזור לי עם הבנים, היא לא תוכל לתת לי לסרק לה את השיער ולסדר אותו, היא לא תהיה אותו הדבר, ומה יקרה אם היא לא תאהב אותי יותר? התחלתי לחשוב ולחשוב ולחשוב עד שהגיע כבר הערב, ואמא קוראת לי לבוא לאכול, לא התחשק לי לאכול, אבל אמא פתחה בנאום הרגיל שלה על זה שאני חייבת לאכול, כי אני צריכה עוד לגדול ואני בת 11 ואני חייבת לאכול ולישון ולאכול ולישון, כאילו זאת המטרה שלי בחיים כשאני בגיל הזה. אני מאמינה שלאמא באמת יש כוונות טובות, אני פשוט לא מסוגלת כרגע לא להתעצבן ממשהו כי אני עדיין לא יכולה לחשוב על משהו אחר, כל מה שיש לי בראש כבר יותר מחמש שעות זה לאחותי הגדולה יש סרטן, לאחותי הגדולה יש סרטן ועוד פעם, ועוד פעם. במהלך ארוחת הערב, הבנתי שסרטן זה גם אוכל, כלומר, יש אנשים שאוכלים סרטן, אני לא, לא טעמתי אף פעם, ואני גם לא בשלב של לטעום סרטן, אחרי שגם זה עבר בראש לי, חשבתי גם על זה שאני נולדתי בחודש יולי, וזה החודש של מזל סרטן, אז אני מזל סרטן, ולנטע יש את המחלה סרטן ובאותה השנייה הדבר היחיד שנמצא לי בראש היה "אני חייבת למצוא שם חדש למחלה הזאת, אני לא יכולה לקרוא לה פשוט מחלה כי יש המון מחלות, אני לא יכולה לקרוא לה סרטן כי אני מזל סרטן" וחשבתי, וחשבתי עד שמצאתי את המילה המושלמת "יצורע" שזה בעצם יצור שהוא רע, אני לא חושבת שיש פירוש טוב יותר ל"יצורע" מאשר זה. עכשיו, בטח תשאלו, למה את לא מדברת עם חברות שלך? אולי הן יצליחו להרגיע אותך? השאלה הזו, של "איפה החברות שלך" חזרה על עצמה כל כך הרבה בשנים האחרונות שאני באמת צריכה למצוא לי איזו חברה, עשו עליי חרם במשך שנתיים ואני מאז לא חברה של אף אחד ואף אחת מהכיתה, מהשכבה, או מאיפה שלא תבחרו. החברה הכי טובה שלי, הייתה נטע, סיפרתי לה הכל, כל מה שקרה בכיתה, כל מי שהציע חברות למי, כל מי שלא עשה שיעורי בית, כל מה שהם אמרו, כל דבר שקרה שרציתי לדבר עליו עם מישהו, ונטע, נטע הייתה כל כך סבלנית כלפיי, וזה לא היה בגלל שהייתי קטנה, זה היה בגלל שהיא אהבה אותי, לא בגלל שהיא הרגישה שהיא מחויבת להקשיב לכל מילה שיוצאת לי מהפה. אחרי ארוחת ערב, שלא אכלתי הרבה, אכלתי בשביל לספק את אמא, הרי אני לא רוצה להכעיס אותה, או לעצבן אותה, אפילו לא טיפה, הלכתי "לישון" ,אני לא הצלחתי לישון במשך כל הלילה, כל הלילה חשבתי ודמיינתי, אני די בטוחה שלא נרדמתי, למרות שיש סיכוי לא קטן שישנתי ואני פשוט לא זוכרת. אמא הסכימה לי לא ללכת יום אחד לבית ספר, בכל זאת, גיליתי אתמול שאחותי הגדולה חולה בסרטן. אני יודעת שזה לא כזה עניין גדול כשיש לה 97 אחוזי הצלחה, אבל, אחותי הגדולה הולכת לעבור ניתוח, אני חושבת, אני לא מכירה את המחלה הזאת, את ה"יצורע" הזה, כל מה שאני יודעת זה שהמחלה יכולה להסתיים ונטע תחזור להיות חיים רגילים, או שזה יסתיים בצורה הרבה יותר גרועה שאני לא רוצה אפילו לכתוב אותה, לא רוצה לפתוח פה לשטן או כל מיני אמונות תפלות, כי הזמן הזה, זה הזמן הכי לא טוב לגלות אם הן עובדות או לא. המצב הזה שבו כל המשפחה לי ואני נשארים בבית, היה ארוך, עד, יום אחד שהלכנו לפגוש את הרופא שיצע את הניתוח הזה. ד"ר אליוט סילבר, שמחתי מאד כשגילתי שד"ר סילבר היא בת, והיא יכולה להבין, אבל לרגע גם חששתי, היא נראתה מאד צעירה כדי לעבוד בבית חולים. גיליתי שהיא בת 37 וזה גיל ממוצע של רופאים, ושנטע בידיים טובת רק שאני שומעת את המשפט הזה כבר הרבה מאד זמן. למחרת, הגענו עוד הפעם לבית החולים, עכשיו, הסתכלתי עליו בצורה שונה, בצורה שהוא מקום שמפחיד את כולם, ואף אחד לא רוצה להיות שם, ובטח שלא לזמן הארוך של החלמה אחרי ניתוח כמו שנטע צריכה לעשות בשביל להוציא את הסרטן מהגוף שלה, כן ,כן, אני למדתי קצת על ה"יצורע" גם מד"ר סילבר וגם מהאינטרנט, בכל זאת, המידע קיים, למה שלא נמצא אותו? אחרי שישבנו בכיסאות ההמתנה של בית החולים במשך ארבע שעות, ד"ר סילבר מגיעה ומספרת לנו שהניתוח עבר בהצלחה ונטע בחדר התאוששות אנחנו יכולים לראות אותה. הרגשתי הקלה, אמרתי "פיו...היא בסדר", כמובן שאמרתי את זה בלב, אני לא רוצה להסתבך עם סבתא. עברו כמה חודשים מהניתוח של נטע, והיא חזרה להיות היא, האחות הגדולה והאהובה שלי. נכו שחשבתם שזה היה הסוף השמח, ועכשיו הסיפור נגמר, אז זהו, שלא. תכננתי עם אמא ואבא בת מצווה גדולה לכל המשפחה, ולכל השכבה שלי, כן יש לי חברות עכשיו, זה הכי כיף בעולם! חליתי בסרטן, אני עכשיו בבית החולים, במיטה, בחלוק של חולים, רגע לפני שאני נכנסת לניתוח כותבת את הכמה חודשים האחרונים ואת רוב העניין בהם, כן, קרו לי עוד דברים, כמו מציאת החברות שלי, אבל זה סיפור הרבה פחות מעניין, אני מקווה שאני אהיה בסדר, יש לי הרבה דברים להמשיך ולספר לכם, אנשים מהדמיון שלי, אני בטוחה שאתם תתעניינו כי אתם בדמיון שלי, וכי אתם קיימים בשביל להקשיב לי, אתם אנשי הסוד שלי, אנשי היומן שלי. אני חייבת להפסיק לכתוב עכשיו כי הם רוצים לקחת אותי לניתוח, ונחשו מה, ד"ר סילבר מנתחת גם אותי, נראה לי היא פשוט אוהבת את המשפחה שלי. תודה שהקשבתם לסיפור שלי, ואני מקווה שתשמעו ממני אחרי הניתוח, ואם לא, אני מצטערת, אני מאשרת לכם ללכת לעזור לעוד ילדים שצריכים שתקשיבו להם, תעזרו להם כמו שאתם יכולים, יודעים, ומתוכנתים לעשות. ביי עולם, לפחות לכמה שעות הקרובות (אני ממש מקווה!) שכחתי להגיד לכם איך קוראים לי, קוראים לי שקד, נעים מאד. סליחה שאני עוצרת באמצע ההיכרות, פשוט רוצים לקחת שלי את המחברת לפני שאני נכנסת לחדר ניתוח, אני עוד אדבר איתכם.

# data[].attributes.headline
עטיפת אלבום - שירה רינגלשטיין

# data[].attributes.subject
עטיפת אלבום - שירה רינגלשטיין

# data[].attributes.body
עטיפת אלבום לשיר "קחי לך" של ריטה ומשי קלינשטיין.
שירה רינגלשטיין.

# data[].attributes.headline
תומר פילוסוף- כיסא גלגלים

# data[].attributes.subject
תומר פילוסוף- כיסא גלגלים

# data[].attributes.body
אז שמתי ילד בכיסא תינוקות כי זה כמו שיאנקו יושב על כיסא תינוקות במקום כיסא גלגלים, כי תינוקות לא יכולים ללכת בדיוק כמו יאנקו.

# data[].attributes.headline
כרמל זיסמן - פסקה מן הסיפור האישי.

# data[].attributes.subject
כרמל זיסמן - פסקה מן הסיפור האישי.

# data[].attributes.body
כעבור חודש ימים של הכנות, הרגע הגדול הגיע. עשרות מורים, הורים ותלמידים הגיעו לאולם ההופעות של בית הספר. התמקמתי יחד עם שאר המתחרים מאחורי הקלעים. הצצתי לעבר הקהל ונבהלתי. כבר לא הייתי בטוחה אם אני רוצה להשתתף. הבחנתי בפרופסור אדלר בקהל, מנופפת לי לשלום, והחזרתי לה בחיוך. לאחר שהמתחרים הראשונים הציגו את יצירותיהם, הגיע תורי. אזרתי אומץ וצעדתי לעבר הבמה. אורות ופנסים מסנוורים כוונו אליי. הרגשתי חשופה, לא הכרתי את התחושה הזאת לפני כן. הפעם, לא הייתי מובכת. הפעם הרגשתי שזה הזמן שלי לזרוח. הצגתי את היצירה שלי בגאווה, וכשסיימתי, כל הקהל מחא לי כפיים. הרגשת סיפוק והצלחה עברה בגופי.

# data[].attributes.headline
כרמל זיסמן - עטיפת דיסק.

# data[].attributes.subject
כרמל זיסמן - עטיפת דיסק.

# data[].attributes.body
בחרתי ביצירה של עטיפת הדיסק. בעטיפת הדיסק ציירתי דימוי של דלת שמוזכרת בשיר "ילדים", של אביתר בנאי.

# data[].attributes.headline
שני מור-פסקה מין הסיפור האישי

# data[].attributes.subject
שני מור-פסקה מין הסיפור האישי

# data[].attributes.body
הלכתי שעה שלמה וכשרציתי לחזור לא מצאתי את הדרך. פחדתי. פתאום ראיתי גור כלבים לבן, לקחתי אותו, אבל לא ידעתי אם ירשו לי אז הנחתי אותו, פתאום הוא התחיל ללכת, הלכתי אתו, אחרי זמן רב הגענו הביתה לא חשבתי שהוא יודע ולא הבנתי איך אבל לקחתי אותו ונכנסתי הביתה, כשאבא שלי ראה אותו הוא סילק אותו, טרק את הדלת והתחיל לצעוק עליי, הלכתי לחדר שלי והתחלתי לבכות, אחרי זמן קצוב ראיתי את הגור מהחלון שלי, יצאתי מהחלון והבאתי אותו הביתה, מצאתי מקום והסתרתי אותו, הבאתי לו
מים ואוכל.

# data[].attributes.headline
שני מור-ציור

# data[].attributes.subject
שני מור-ציור

# data[].attributes.body
בחרתי את השיר בגניבה של נורית זרחי.
ציירתי את הדימוי: הייתי שם רהיט נשכח.
ציירתי את שתי הרגליים של השולחן חלשות יותר בשביל להראות שהוא נשכח.

# data[].attributes.headline
אראל לוין/פסקה מין הסיפור

# data[].attributes.subject
אראל לוין/פסקה מין הסיפור

# data[].attributes.headline
אראל לוין/כיסא גלגלים

# data[].attributes.subject
אראל לוין/כיסא גלגלים

# data[].attributes.body
הקשר הוא שרואים את האיש על כיסא גלגלים מנסה לקחת חפץ מהארון ולא מצליח בו זמנית שהוא חושב על מה היה יכול להיות עם הוא היה רגיל כמו כולם בלי כיסא גלגלים ולדעתי זו הדרך הכי טובה לתאר אדם בכיסא גלגלים.
השתמשתי בטכניקת תמונות ועריכה של "word" בגלל שלעתי תמונות מעבירות הכי טוב נושא מסוים.

# data[].attributes.headline
אראל לוין/השיר ילד של אבא

# data[].attributes.subject
אראל לוין/השיר ילד של אבא

# data[].attributes.body
הקשר הוא זה שהשיר מדבר על קשר של האבא עם הילד ושמתי תמונות של אבא עם ילד.
השמשתי בטכניקת קולאז', כדי להדגיש את הקשר של הילד עם האבא בכך שלדעתי תמונות מביעות את הרגש הכי טוב.

# data[].attributes.headline
עידו ליבס- סיפור קצר חלק ב'- הריב הגדול

# data[].attributes.subject
עידו ליבס- סיפור קצר חלק ב'- הריב הגדול

# data[].attributes.body
התעוררתי בשעה עשר וחצי, ולאחר ארוחת הבוקר הלכתי לבית העץ בו אני וחבורתי

נפגשים כל יום בחופש הגדול בשעה אחת עשרה ועשרים.

חבורתי מונה אותי, את איתן, עומרי, ואיתי.

שיקנו שניים מול שניים, אני ועומרי מול איתי ואיתן.

אני מאוד אוהב את איתן בגלל שאני מכיר אותו מאז שאנחנו בגן, אז רציתי להיות איתו אבל לבסוף התפשרתי כדי שזה יהיה הוגן.

במהלך המשחק רצתי לכל אורך המגרש עם הכדור ולפתע איתן נכנס לי ברגל עם גליצ' מלוכלך מאוד.

כאב לי כל כך שאפילו לא חשבתי וישר קמתי, תפסתי את איתן בחולצה ונתתי לו מכה לכיוון הפנים.

איתן אמר ישר סליחה אבל זה לא עניין אותי, הוא כמעט שבר לי את הרגל שפשוט במקום להוציא את העצבים בדרך רגילה, הוצאתי אותם עליו.

לאחר המכה לכיוון הפנים של איתן, הוא החליט  שלא זה מספיק והוא החזיר לי בסטירה חזקה על הלחי שלי.

אני לא האמנתי שהוא עשה את זה ובאתי להרים אבן מן הרצפה, אבל למזלי חבריי תפסו את שנינו והפרידו כוחות.

איתן התגרה בי כל כך ואמר לי: "תראו את רועי, הוא צריך אבן כדי לנצח אותי כי הוא יודע שאני אקרע אותו בלי האבן הזאת".

בתשובה עניתי לו בקללות לא הולמות ונוראיות של היו צריכות להאמר.

עומרי ואיתי אמרו: "תגידו לנו אתם משוגעים, עד לפני שתי דקות הייתם החברים הכי טובים, איך זה קרה שאתם תוקפים אחד את השני ככה בלי רחמים!".

באותו הרגע התחלתי לפרוץ בבכי, לא האמנתי שעשיתי את הדבר הנורא מכל, תקפתי חבר.

איתן המשיך להתגרות בי ואמר " זה ברור, כזה בן אדם בוגד יעשה את זה בלי לחשוב פעמיים".

אמרתי לו: "איתן, זה בכלל לא היה קורה עם לא היית נכנס בי, כולם ראו שזה היה במטרה לשבור לי את הרגל".

באותו הרגע עומרי אמר: "די כבר עם זה אתם לא ילדים בני ארבע, כולה משחק כדורגל תפסיקו כבר".
לאחר ששמעתי את המשפט הזה, משהו נכנס לי למוח ואני פשוט הבנתי שלא עושים כזה דבר, גם אם זה הדבר הכי נורא שחבר יכול לעשות לך.

אמרתי לאיתן: "איתן בוא נשכח ממה שקרה פה הרגע, אנחנו החברים הכי טובים, אני רוצה לבקש ממך סליחה כי הבנתי שזה לא היה בסדר".

איתן בתגובה ענה לי: "אתה גבר רועי, רק גברים מבקשים סליחה ואני סולח לך כי אני יודע שאתה בן אדם טוב"

עניתי לו: "תודה"

ושנינו לחצנו את היד אחד של השני ואמרנו שלנו זה לא יקרה לעולם.

# data[].attributes.headline
אלה גרופמן- ציור

# data[].attributes.subject
אלה גרופמן- ציור

# data[].attributes.body
אני בחרתי בשיר עניין של זמן של גידי גוב.
הדימוי: "להתמכר ללב המתפרע
ולאושר הנוגע
בעומק הכאב"

# data[].attributes.headline
עידו שטרנבך כיסא גלגלים

# data[].attributes.subject
עידו שטרנבך כיסא גלגלים

# data[].attributes.body
אני בחרתי לעשות את הכיסא גללים ככה בתוך "כלא" כיון שינקו היה תקוע רוב חיו בסוג של "כלא" ולא יכל לצאת ממנו ומה שנחם אותו תמיד זה התוכי.

# data[].attributes.headline
ענבר יוגב\ציור

# data[].attributes.subject
ענבר יוגב\ציור

# data[].attributes.body
אני בחרתי לצייר על עטיפת הדיסק של השיר "עניין של זמן" ציור שמורכב מקו אחד ובו רואים שעון מעורר שבאמצעו ממוקמת בועת מחשבה.

# data[].attributes.headline
ענבר יוגב\ציור

# data[].attributes.subject
ענבר יוגב\ציור

# data[].attributes.body
הציור שלי צויר בהשראת הסיפור "יאנקו מהעיר התחתית" בציור שלי ניתן לראות את הגב והראש של ילד בכיסא גלגלים מסתכל על חוף הים. בחרתי לצייר את כיסא הגלגלים ובגדיו של הילד בצבעים כהים כדי לסמן את המגבלה של היותו נכה אך אפשר להבחין בעובדה שאת הראש ציירתי בצבעים שמחים ובוהקים כדי להראות שלמרות המגבלה הוא שמח בהיותו במקום שבו הוא נמצא. בחרתי לצייר את הציור כך שהמסתכל מהצד יכול לחשוב בעצמו לפי הפירוש שלו של התמונה מה היא הבעת פניו של הילד בכיסא הגלגלים.

# data[].attributes.headline
מיקה ברנע - ציור

# data[].attributes.subject
מיקה ברנע - ציור

# data[].attributes.body
אני בחרתי בשיר "אלוף העולם"
של חנן בן-ארי ונתן גושן.
דימוי- "ולקום כמו גדול"

# data[].attributes.headline
עמרי שלו - שיר

# data[].attributes.subject
עמרי שלו - שיר

# data[].attributes.body
הורים/עמרי שלו

הורי לא מבינים אותי,
הם פשוט מעצבנים אותי.
שואלים אותי המון שאלות,
אין להם גבולות!

אפילו כשאני מתראה עם חברים,
הם באים ומחטטים.
אותי זה מעצבן.
איך להגיד להם?

לא משחררים, לא מרפים.
האם הם מודעים?

# data[].attributes.headline
מיקה ברנע - כיסא גלגלים

# data[].attributes.subject
מיקה ברנע - כיסא גלגלים

# data[].attributes.body
אני בחרתי לצייר את קווי המתאר של כיסא הגלגלים בצבע אפור המהווה קושי, רוע, עצב.  בנוסף בחרתי להשאיר את כיסא הגלגלים בלי הרבה צבע בגלל שזה מהווה ריקנות בעיני.

# data[].attributes.headline
עמרי שלו - יצירה מס' 2

# data[].attributes.subject
עמרי שלו - יצירה מס' 2

# data[].attributes.body
בחרתי לבצע את הציור של הכיסא גלגלים כך שרואים שהילד יותר "מהיר" בזכות כיסא הגלגלים. כלומר הוא מרגיש שהוא יהיה נגיש לדברים

# data[].attributes.headline
פסקה מתוך הסיפור האישי

# data[].attributes.subject
פסקה מתוך הסיפור האישי

# data[].attributes.body
פסקה סיפור אישי
עידו שטרנבך
המסיבה בעוד יומיים והוא עדין בבעיה קשה ובלבול בין העולמות ומרגיש שהוריו יפגעו מאד ומצד שני לא רוצה להרגיש לא קשור לכיתה ולפגוע בחברו הטוב מהכיתה [מייקל] שגיימס יודע כמה הוא השקיע מאד ונתן את הנשמה בשביל שיעבוד לו טוב במסיבה המוצלחת שלו והוא יודע כמה כולם מצפים.

הוריו של גיימס באים אליו לחדר ונראים כאילו שבאו לבשר משהו עצוב מייד גיימס נבהל וקפץ מהמיטה שלו ושאל בבהלה : "מה קרה!!!"

הוריו : שאליו ,"יש לך החלטה, נשמח שתיהיה איתנו.

# data[].attributes.headline
יצירה מספר 1 - מיקה שליאמסר

# data[].attributes.subject
יצירה מספר 1 - מיקה שליאמסר

# data[].attributes.body
יוצא לאור/אהוד בנאי
הקשר בין עטיפת הדיסק לשיר הוא שעטיפת הדיסק מציינת את התחנות בדרך של הדמות עד שהיא יוצאת לחיים החדשים, לדרך משלה.
עטיפת הדיסק צבעונית משום שבכל תחנה בה עוצרת הדמות יש דברים ואתגרים שונים המסמנים חלקים אחרים וחשובים בדרך של הדמות.

# data[].attributes.headline
ביאנה קיז'נר

# data[].attributes.subject
ביאנה קיז'נר

# data[].attributes.body
הפעם נתחיל בחידה: מאה אנשים הציבו לעצמם מטרה בתחילת השנה. זה היה ממש חלום בשבילי, והייתי מוכנה לעשות הכל כדי שזה יקרה. הגיע הזמן שנשלחו עם זה אחת ולתמיד - כולנו דייחנים. כולנו לא מכירים את ההרגשה הלא נעימה כאשר מישהו כועס עלינו, וכן, כולנו כועסים לפעמים.  הבגרות במתמטיקה מתקיימת בסוף החודש, עוד לא התחלת ללמוד כי יש לך עוד ארבעה מבחנים לפניה. לעבודה חקר בביולוגיה, המכונת באנגלית כבר בשבוע הבא. וצריך להספיק להגיש גם עבודה שנתית, באזרחות, תוך כדי.

# data[].attributes.headline
יצירה מספר 2- מיקה שליאמסר 

# data[].attributes.subject
יצירה מספר 2- מיקה שליאמסר 

# data[].attributes.body
יאנקו מן העיר התחתית/ יהואש ביבר
הקשר בין הציור לסיפור הוא שהילד מרגיש מוגבל בגלל כיסא הגלגלים, אין לו מספיק חופש-הכלוב בו נמצא כיסא הגלגלים, יש דברים שחבריו יכולים לעשות והוא, לא.
יאנקו יודע שכדי להרגיש קצת מהחופש הוא צריך להסתכן ולכן ציירתי את הנחש (בתור סכנה) ואת המפתח לכלוב (המוגבלות שלפעמים מונעת ממנו לעשות דברים ולוקחת את החופש שלו) תלוי מעל הנחש. כדי להרגיש את החופש צריך להסתכן.
בציור אין מגוון רחב של צבעים והצבעים לא בוהקים משום שאני חושבת שהציבעוניות מסמלת חופש ואני רציתי להעביר מסר הפוך מחופש.

# data[].attributes.headline
פסקה מתוך הסיפור האישי-אביגיל כשר

# data[].attributes.subject
פסקה מתוך הסיפור האישי-אביגיל כשר

# data[].attributes.body
"תקשיב, זה בסדר, זה שקוף שאתה לא עושה לי את זה בגלל שאתה רוצה..." אמרתי בתקווה לגרום לו להרגיש בנוח.

"זה עד כדי כך שקוף? אתה חושב שעידן הבין את זה?" הוא אמר בדאגה.

"לא, אני בטוח של- או!" צעק בכאב בתאומיות בזמן שגיא נתן לי אגרוף לפנים.

"למה לעזאזל זה היה-" ואז הבנתי.

"נו, נו, נו... לא רע, גיא. לא ציפיתי ממך לזה... יפה מאוד..." שמעתי את עידן אומר בזמן שהוא מתקרב אלינו.

"שלא תחשוב שאתה יכול להתחמק ממני, חנון" עידן אמר, עם חיוך מרושע.

לפתע הרגשתי יד דוחפת אותי לכיוון אחר. זה היה יואב.

"סליחה שלא הייתי שם כדי לעזור לך"

# data[].attributes.headline
פסקה מין הסיפור האישי (הדר נבון)

# data[].attributes.subject
פסקה מין הסיפור האישי (הדר נבון)

# data[].attributes.body
היינו אז שלישיה, אני (זיו) דן ותום. אהבנו לשחק כדורגל, לצחוק וגם סתם לדבר. אבא שלי תמיד אמר לי שאין דבר כזה שלישייה יש שניים שהם יותר חברים ועוד אחד, תמיד אמרתי לו שזה שטויות ושאצלנו בחבורה אין "מועדפים" וזה באמת היה נכון, דן ותום היו החברים הכי טובים שלי באותה המידה עד תחילת כיתה ז' שהתחילה כרגיל אך הלכה והסתבכה.

# data[].attributes.headline
יצירה מספר 2- הדר נבון

# data[].attributes.subject
יצירה מספר 2- הדר נבון

# data[].attributes.body
יאנקו מהעיר התחתית/יהואש ביבר

בציור ניתן לראות את הים שמסמל את ההתרחשות המשמעותית בסיפור אשר התרחשה על הים.

עבדתי בטכניקת מרקרים זוהרים כדי לסמל את העובדה שזה היה הרגע הכי יפה בסיפור בעיני שבו יאנקו הגיע לים בניגוד למה שהיה מותר לו וסוף סוף ראה מעט את הבחוץ.

# data[].attributes.headline
אביגיל (יצירה מספר 1-כיסא גלגלים)

# data[].attributes.subject
אביגיל (יצירה מספר 1-כיסא גלגלים)

# data[].attributes.body
אני בחרתי להשתמש בצבעים בציור זה.
בחרתי לצייר את הילד אשר נמצא על כיסא הגלגלים בצבעים שחור ולבן, אשר מעידים על ריקנות ועצבות ובנוסף לכך, את השלטים אשר משקיפים את הדברים שבן אדם אשר לא נמצא על כיסא גלגלים יכול לעשות, בצבעים כדי להראות את השמחה והכיף שאפשר לעשות בפעיליות אלו. דבר שלא כל אדם אם כיסא גלגלים יכול לעשות.

# data[].attributes.headline
יצירה מספר 1- הדר נבון

# data[].attributes.subject
יצירה מספר 1- הדר נבון

# data[].attributes.body
ילד מזדקן/ אלון אלוארצ'יק

הקשר הוא שהשיר מדבר על מבוגר שנשאר ילד באופי ולכן ציירתי מוצץ המסמל תינו ושפם המסמל בגרות.

עבדתי בטכניקת שילוב חומרים (גם טושים וגם עפרונות) כי לדעתי זה מביע את ההבדל בין ילד למבוגר אך כשהוא משולב זה אחרת.

# data[].attributes.headline
אריאל פורשט (פיסקה מתוך הסיפור האישי שכתבתי)

# data[].attributes.subject
אריאל פורשט (פיסקה מתוך הסיפור האישי שכתבתי)

# data[].attributes.body
אני רוצה לאחל לך המון בהצלחה באנגליה ותזכרי שאני פה לכל דבר, ושאם את רוצה לדבר איתי את מוזמנת, המרחק הוא לא זה שיפריד בינינו". הילה התרגשה מאוד. והיא רצתה גם לומר לי משהו. היא אמרה לי "אריאל, אני יודעת שלשתינו זה לא פשוט שאני נוסעת לכמה שנים לחו"ל, אבל נדבר כל יום בטלפון, ונשמור על קשר, ואנחנו נבוא לבקר בארץ כל עשרה חודשים בערך, אני אתגעגע אלייך מאוד". גם אני מאוד אתגעגע אלייך, אמרתי לה. התחבקנו חזק חזק ובכינו אחת על השנייה, ולאחר מכן, הם כבר עלו על הטיסה לאנגליה.

# data[].attributes.headline
אריאל פורשט (יצירה של עטיפת הדיסק)

# data[].attributes.subject
אריאל פורשט (יצירה של עטיפת הדיסק)

# data[].attributes.body
עטיפת דיסק לשיר מה שאת אוהבת שכתב מאיר גולדברג. ציירתי תפוח כיוון שזה אחד הדימויים הבולטים בשיר. הדימויי בשיר הוא פרי ובעיני הפרי הכי בולט הוא תפוח.

# data[].attributes.headline
איה בן בסט- פסקה מן הסיפור האישי

# data[].attributes.subject
איה בן בסט- פסקה מן הסיפור האישי

# data[].attributes.body
יצאתי לטיול קטן בחוץ להכיר את הסביבה. לא היו ילדים מכיוון שכולם היו בבית ספר הקטן שבאזור. הסתכלתי מסביב והכל היה ירוק! לא אפור כמו בעיר שלנו אלה ממש ירוק מוקף בצמחים ופרחים!

כאילו מישהו בא עם מכחול ענק וצייר, עשיתי סיבוב מסביב לכמה בתים וחזרתי הביתה.

לקחתי לי קצת קורנפלקס עם חלב וישבתי לאכול בגינה, היה מן שקט כזה עם כמה ציפורים שצייצו, בעיר זה אף פעם לא היה ככה.

זוהי פסקה מתחילת הסיפור שלי, בפסקה מתואר גיבור הסיפור מתפעל מיופיו של הקיבוץ לאחר שגר כל השנים בעיר צפופה.

# data[].attributes.headline
איה בן בסט (יצירה 2)

# data[].attributes.subject
איה בן בסט (יצירה 2)

# data[].attributes.body
דימוי לכיסא גלגלים מתוך הסיפור יאנקו מהעיר התחתית של יהואש ביבר. ציירתי יונה עפה שמסמלת חופשיות אך ליונה ציירתי גלגלים כמו בכיסא גלגלים שמקשים עליה לעוף.

# data[].attributes.headline
גלעד: יצירה מספר 2

# data[].attributes.subject
גלעד: יצירה מספר 2

# data[].attributes.body
בחרתי לעשות את הכיסא גלגלים באמצע הסוואנה בגלל שהסוואנה מסמלת חופשיות ושטח גדול שמבחינתי גם הכיסא גלגלים מציין אותו הדבר.

# data[].attributes.headline
גלעד: יצירה מספר אחת

# data[].attributes.body
גלעד: יצירה מספר אחת