# data[].attributes.body
Biserica de lemn din Moisei, construită în secolul al XVIII-lea, este un exemplu remarcabil al arhitecturii tradiționale maramureșene. Acest lăcaș de cult nu este doar un loc de închinare, ci și un simbol al identității culturale a comunității locale, având o istorie bogată și o semnificație spirituală profundă. Interiorul bisericii este decorat cu icoane pictate pe lemn, realizate de artiști locali, care reflectă stilul artistic specific regiunii. Picturile sunt caracterizate prin culori vibrante și detalii minuțioase, creând o atmosferă de spiritualitate și liniște. Biserica de lemn din Moisei joacă un rol important în viața comunității, fiind locul unde localnicii se adună pentru slujbe și sărbători religioase. De asemenea, aceasta atrage vizitatori din întreaga țară, care vin să admire nu doar frumusețea arhitecturală, ci și semnificația spirituală a acestui loc sacru. Biserica a fost inclusă în patrimoniul cultural UNESCO, evidențiind importanța sa în păstrarea tradițiilor și arhitecturii maramureșene. Vizitatorii pot participa la slujbe sau pot explora istoria și tradițiile locului, având ocazia să se conecteze cu rădăcinile culturale ale regiunii.

# data[].attributes.body
Cavnic este o stațiune montană idilică, situată la aproximativ 40 de kilometri de Baia Mare, renumită pentru pârtiile sale de schi și frumusețea naturală impresionantă. Această destinație populară oferă o gamă variată de activități pentru toate vârstele, transformându-se într-un adevărat paradis pentru iubitorii sporturilor de iarnă. Pârtiile de schi sunt dotate cu instalații moderne și se potrivesc atât începătorilor, cât și schiorilor experimentați. De asemenea, Cavnic oferă oportunități excelente pentru snowboarding și săniuș, iar peisajele montane sunt de o frumusețe rară, înconjurate de păduri dense și aer curat. Pe lângă sporturile de iarnă, Cavnic devine o destinație de vis și pe timpul verii, când drumețiile, ciclismul montan și explorarea naturii sunt activități populare. Există numeroase trasee de drumeție care duc la vârfuri montane, izvoare și peisaje spectaculoase, fiecare oferind oportunități excelente pentru fotografii memorabile. Ospitalitatea localnicilor este un alt aspect remarcabil, vizitatorii având ocazia să se bucure de preparate tradiționale delicioase, care reflectă cultura culinară a zonei. Cavnic reprezintă astfel o alegere perfectă pentru o escapadă de weekend sau o vacanță plină de aventuri în mijlocul naturii.

# data[].attributes.body
Cimitirul vesel din Săpânța este o atracție turistică unică, cunoscută pentru crucile sale colorate și epitafurile amuzante care însoțesc fiecare mormânt. Acest loc inedit reflectă o viziune optimistă asupra morții, punând accent pe celebrarea vieții celor îngropați aici. Fiecare cruce este decorată cu picturi ce ilustrează momente din viața decedatului, acompaniate de versuri pline de umor și ironie, scrise în stil popular. Această abordare neobișnuită a morții a fost inițiată de artistul local Stan Ioan Pătraș, iar stilul său distinctiv a devenit un simbol al regiunii. Vizitatorii pot explora cimitirul și pot citi diverse epitafuri, unele dintre ele devenind celebre datorită ingeniozității și sincerității lor. Cimitirul vesel nu este doar un loc de odihnă, ci și o destinație culturală care oferă o experiență unică și provocatoare. De asemenea, cimitirul a fost inclus în patrimoniul cultural UNESCO, subliniind importanța sa în păstrarea tradițiilor și valorilor comunității locale. O vizită aici oferă o oportunitate de reflecție asupra vieții și morții, într-un mod care îmbină umorul cu profunzimea spirituală.

# data[].attributes.body
Biserica de lemn "Sf. Parascheva" din Vadu Izei reprezintă un important loc de cult pentru comunitatea locală, având o arhitectură specifică zonei Maramureșului. Construită din lemn masiv, această biserică se remarcă prin detaliile sale ornamentale și frumusețea simplă, dar elegantă. Interiorul bisericii este decorat cu icoane și fresce, care reflectă stilul artistic tradițional și devotamentul comunității față de valorile spirituale. Biserica este nu doar un loc de închinare, ci și un centru cultural, organizând diverse evenimente religioase și festivități care aduc împreună localnicii. De-a lungul anilor, biserica a devenit un simbol al credinței și tradițiilor locale, atrăgând atât vizitatori, cât și credincioși care doresc să se conecteze cu istoria și spiritualitatea locului. Atmosfera de liniște și solemnitate din interiorul bisericii oferă un cadru propice pentru meditație și rugăciune. Biserica "Sf. Parascheva" este o destinație ideală pentru cei care doresc să exploreze cultura și tradițiile maramureșene, aducând o contribuție semnificativă la patrimoniul spiritual și cultural al regiunii.

# data[].attributes.body
Muzeul de Mineralogie din Baia Mare, fondat în 1948, reprezintă un important centru cultural și educațional, având una dintre cele mai valoroase colecții de minerale din Europa. Cu peste 13.000 de exponate, muzeul include minerale extrase din diverse colțuri ale României, precum și din alte țări, oferind vizitatorilor o privire detaliată asupra diversității geologice. Printre cele mai remarcabile exponate se numără cristalele de ametist, cuarț și diverse minerale rare, care fascinează atât iubitorii de știință, cât și pe cei care apreciază frumusețea naturală. Vizitatorii pot explora săli tematice care ilustrează nu doar aspecte ale mineralogiei, ci și utilizările industriale și artistice ale mineralelor. De asemenea, muzeul joacă un rol important în educația publicului, organizând ateliere, prezentări și activități pentru școlari, care încurajează cunoașterea științelor naturale. Printre activitățile educaționale se numără lecții despre formarea mineralelor, proprietățile acestora și importanța lor în viața cotidiană. Astfel, Muzeul de Mineralogie nu este doar un loc de expunere, ci și un spațiu de învățare, dedicat promovării conștientizării ecologice și aprecierii resurselor naturale ale planetei.

# data[].attributes.body
Memorialul Durerii din Sighet a fost construită în 1897, ca închisoare de drept comun, de către administrația austro-ungară. În mai 1950 au fost aduși la penitenciarul Sighet peste o sută de demnitari din întreaga țară (foști miniștri, academicieni, economiști, militari, istorici, ziariști, politicieni), unii dintre ei condamnați la pedepse grele, alții nici măcar judecați. Deținuții erau ținuți în condiții insalubre, hrăniți mizerabil, opriți de a se întinde ziua pe paturile din celulele, fără încălzire. Nu aveau voie sa privească pe fereastră iar umilința și batjocora faceau parte din programul de exterminare. În 1955, ca urmare a Convenției de la Geneva

și a admiterii Republicii Populare Romîne în ONU, a avut loc o grațiere. O parte din deținuții politici din închisorile românești au fost eliberați, o parte transferați în alte locuri, inclusiv în domiciliu obligatoriu. La Sighet, din cei circa 200 de deținuți, 54 muriseră deja. Închisoarea de la Sighet a redevenit de drept comun. În 1977 închisoarea a fost dezafectată și a intrat într-un proces de degradare. Fundația Academia Civică a preluat ruina fostei închisori în 1994, în vederea transformării ei în Memorial, lucrările de reabilitare ale clădirii au durat până în anul 2000. Fiecare celulă a devenit o sală de muzeu, în care, urmând acum o ordine cronologică, au fost amplasate obiecte, fotografii, documente, creându-se ambianța și documentația unei săli de muzeu.

Bogdan Gabriela&Hossu Maria

# data[].attributes.body
Castelul Pocol se află situat în apropierea orașului Baia Mare, în județul Maramureș, și reprezintă un important monument istoric și arhitectural din Transilvania. Construit în secolul al XV-lea, castelul a fost inițial reședința unei familii nobiliare, având un rol semnificativ în viața socială și economică a regiunii. Originile castelului sunt legate de familia nobilă Pocol, mai exact Alexiu Pocol care a fost un cadru didactic fără avere, dar care a reușit să devină un etalon al societății românești, stabilind legături cu cele mai importante personalități contemporane ajungând unul dintre cei mai bogați români ai trecutului.  De-a lungul secolelor, castelul a fost extins și modificat, reflectând stilurile arhitecturale specifice diverselor perioade de construcție. Aceasta a inclus influențe gotice, renascentiste și baroce, care au contribuit la aspectul său eclectic și fascinfant.

Pop Răzvan Tudor-David Moldovan

# data[].attributes.body
Biserica de lemn a vechii mănăstiri a Bârsanei se află azi în localitatea Bârsana, în județul Maramureș, pe dealul numit Jbâr. Aceasta este o veche biserică greco-catolică (azi, monument istoric). Însă nu trebuie confundată cu noua biserică de lemn din actualul complex monahal "Mănăstirea Bârsana", aflată la câțiva km distanță, pe locul unde s-a aflat aproximativ între anii 1739-1795 biserica tratată aici. Datează din anul 1711. Are hramul „Intrarea Maicii Domnului în Biserică”. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice. Biserica a fost inclusă pe lista de patrimoniu cultural mondial UNESCO împreună cu alte șapte biserici din județul Maramureș în decembrie 1999.Lăcașul de cult a fost ridicat de familia Ștefanca după devastatoarea ciumă din 1710, în locul cunoscut sub numele de Părul Călugărului. În repetate rânduri, acesta a fost mutat în diverse zone ale localității. Astfel, în 1739 se afla pe locul unui vechi cimitir apărut după luptele cu hoardele tătare din 1717. A doua mutare a bisericii, în sat, a avut loc în anul 1795, atunci fiind amplasată într-un cimitir al ciumaților. Ulterior, a ajuns pe amplasamentul inițial, aflat la câțiva kilometri mai la est, în situl mănăstirii Bârsana.

Repictarea interioară a bisericii – pe lemn și suport textil – s-a realizat de către zugravul Toader Hodor din Vișeul de Mijloc în anul 1806, acesta fiind tributar stilurilor baroc și rococo. Pictura, operă realizată de către Toader Ponor împreună cu Ioan Plohod din Vladimirești se dovedeşte a fi de o valoare deosebită, căci ea constituie ansamblul decorativ structurat după legile barocului, cel mai coerent din judeţul Maramureş. Iconostasul se încadrează în acelaşi stil. Zugravul Toader Hodor, originar din Vișeu de Mijloc, a mai pictat bisericile de lemn din Cornești, Bârsana, Văleni și Nănești (în perioada 1806-1809).

Pridvorul vestic, cu două niveluri, a fost adăugat mai târziu, concomitent lărgindu-se ferestrele. 1929 este anul în care au fost scoase ferestrele care încadraseră ușa dintre pronaos și naos. Șarpanta prezintă poale duble și un turn–clopotniță.

Realizat de: Madaras Paula și Vlaica Aurelian

# data[].attributes.body
Stâlpul Tătarilor de la Cavnic este un monument de piatră. Acest stâlp are o semnificație istorică profundă, fiind legat de invazia tătarilor din secolul al XVIII-lea, o perioadă în care tătarii au prădat și devastat multe regiuni din Europa de Est, inclusiv zonele din actualul Maramureș.

Monumentul este ridicat în amintirea unui important eveniment istoric, cel mai probabil legat de un episod din invazia tătarilor. Conform tradiției locale, în timpul uneia dintre aceste invazii, localnicii au reușit să respingă atacurile tătarilor pe acest loc specific, iar stâlpul a fost ridicat ulterior ca simbol al rezistenței și victoriei împotriva invadatorilor.

Deși nu există o dată precisă a ridicării monumentului, este clar că acesta face parte din memoria istorică a regiunii și reprezintă o piesă importantă din

moștenirea istorică a Maramureșului.

Context istoric

Invaziile tătare au fost frecvente în secolele XII-XVIII, când hoardele tătărești (în special tătarii din Crimeea și cei din Hoarda de Aur) atacau zonele de la periferia Europei. În 1717, tătarii au organizat o mare incursiune în Transilvania, care a afectat grav regiuni precum Maramureșul, Sătmarul și Bihorul. În timpul acestor raiduri, tătarii atacau sate, jefuiau locuitorii și luau ostatici, pe care îi vindeau ulterior ca sclavi.

Una dintre aceste incursiuni a ajuns în Cavnic și zonele înconjurătoare. Conform tradiției locale, tătarii au atacat orașul, dar locuitorii, ajutați de peisajul dificil și de poziționarea strategică, au reușit să organizeze o apărare eficientă și să respingă invadatorii.

Legenda spune că, după ce au fost respinși de către localnici, tătarii au lăsat în urmă multe victime și distrugeri. Pentru a marca locul unde s-a întâmplat această bătălie și în amintirea victoriei lor, locuitorii din Cavnic au ridicat acest monument din piatră. De aici provine și denumirea „Stâlpul Tătarilor.”

Stâlpul este un obelisc din piatră simplu, dar semnificativ. Deși în prezent nu există inscripții clare pe monument care să ateste data ridicării sale, tradiția orală și vechile documente locale plasează evenimentul la începutul secolului al XVIII-lea, după invazia din 1717.

De-a lungul timpului, Stâlpul Tătarilor a devenit un simbol al identității locale, fiind un monument al curajului și rezistenței. El reprezintă o dovadă a luptei oamenilor din această zonă împotriva invadatorilor, dar și un reper istoric important pentru Maramureș. De asemenea, a ajuns să fie un punct de atracție turistică pentru cei care vizitează regiunea, datorită poveștilor care înconjoară locul.

Stâlpul este și un loc de memorie colectivă, unde localnicii își aduc aminte de trecutul tumultuos și de greutățile cu care s-au confruntat strămoșii lor. În anumite ocazii, se organizează evenimente culturale și comemorative la fața locului, iar monumentul este inclus în traseele turistice ale zonei.

Bocuț Iulia& Chindriș Alexandra

# data[].attributes.body
Castelul Teleki, care găzduiește Muzeul Petőfi Sándor, este situat în Baia Mare, România, și este un edificiu cu o istorie fascinantă și o arhitectură remarcabilă.

Castelul a fost construit în secolul al XVIII-lea, mai exact înanii 1770, de către familia Teleki, una dintre cele mai influente familii nobiliare din Transilvania. Această familie a avut un rol semnificativ în viața culturală, economică și politică a regiunii. Castelul a fost inițial destinat ca reședință de vară pentru familia Teleki și a devenit un simbol al puterii și prestigiului acestei familii.

De-a lungul timpului, castelul a suferit numeroase modificări și renovări, păstrând însă elementele arhitecturale baroce care îi conferă un farmec aparte.

Contele Teleki Sándor s-a stins din viață în 1892, la Baia Mare. În 1937 ultimul vlăstar al familiei, contele Ioan Teleki, a părăsit definitiv Coltăul și a donat castelul comunei. Imobilul a fost ba abandonat, ba folosit ca depozit al CAP, cămin cultural, dispensar medical, școală primară, grădiniță și bibliotecă.

În prezent, Castelul Teleki găzduiește Muzeul Petőfi Sándor, dedicat celebrului poet maghiar Sándor Petőfi, una dintre figurile emblematice ale literaturii ungare și un simbol al revoluției maghiare din 1848. Muzeul oferă vizitatorilor o privire detaliată asupra vieții și operei acestuia, inclusiv expoziții de manuscrise, documente, obiecte personale și lucrări literare.

Castelul Teleki se remarcă prin arhitectura sa elegantă, cu fațade impunătoare și detalii ornamentale. Clădirea este înconjurată de un parc frumos, cu alei umbrite și vegetație bine întreținută, oferind un loc plăcut pentru plimbări și reflecție. Interiorul castelului este decorat cu mobilier și obiecte de artă care reflectă stilul vremii și istoria familiei Teleki.

Un aspect captivant al castelului este atmosfera sa istorică, care transportă vizitatorii înapoi în timp, oferindu-le o experiență unică de a explora legăturile dintre istoria românească și cea maghiară.

Castelul Teleki sau Muzeul Petőfi Sándor nu este doar o destinație turistică, ci și un loc de întâlnire între culturi, un simbol al istoriei și literaturii, care continuă să inspire și să fascineze vizitatorii prin frumusețea sa arhitecturală și bogăția istorică.

-Buliga Raul & Nicoară Andreea

# data[].attributes.headline
Monumentul isoric al Eroilor de la Moisei

# data[].attributes.subject
Monumentul isoric al Eroilor de la Moisei

# data[].attributes.body
Monumentul Eroilor de la Moisei, realizat de sculptorul Vida Gheza în 1966, este un omagiu adus celor 29 de români executați de trupele horthyste pe 14 octombrie 1944, într-un context marcat de ocupația nordului Transilvaniei, impusă prin Dictatul de la Viena din 1940. Acest tragic eveniment reflectă suferințele îndurate de comunitatea românească în acea perioadă de opresiune.

Structura monumentului este impresionantă și plină de semnificații. Este compus din două figuri antropomorfe fără chip, care poartă măști tradiționale din Maramureș, simbolizând atât durerea victimelor, cât și anonimatul lor. Aceste figuri sunt înconjurate de 12 busturi totemice, fiecare reprezentând un spirit al celor uciși, evocând suferința colectivă a comunității și amintirea celor care au suferit în tăcere.

Așezat într-un peisaj rural deosebit, monumentul devine un loc de reflecție și comemorare, subliniind importanța păstrării memoriei istorice. Prin mesajul său profund, Monumentul Eroilor de la Moisei reamintește de sacrificiile îndurate în numele libertății și demnității umane, având un rol semnificativ în afirmarea identității naționale românești. Acest memorial este nu doar o lucrare de artă, ci și un simbol al unității și al suferinței comunității românești.

Nume: Bud Rebeca și Palagi Ana

# data[].attributes.body
Biserica de lemn din Șurdești, cu hramul Sfântul Mihail, este un monument istoric și de arhitectură inclus din anul 1999 în lista patrimoniului cultural mondial UNESCO. Biserica a fost ridicată la 1721 de comunitatea greco-catolică a satului și construită sub îndrumarea meșterului Ion Macarie, din lemn de stejar de munte. Lăcașul este impunător ca proporții, având înălțimea totală de 72 de metri. Turnul principal este flancat de patru turnulețe mai mici și face, cu cei 54 de metri ai săi, ca această biserică de lemn să fie cea mai înaltă din lume datând din acea perioadă. Îmbinând toate elementele de arhitectură, rezistență, decor, sub forma cea mai evoluată a vremii, această biserică este un reper de vârf în cazul bisericilor de lemn, atingând în realizarea sa perfecțiunea structurală și estetică.

Pop Sergiu

Mario Costeniuc

# data[].attributes.attachment_caption
Moștenirea predecesorilor pentru generațiile care vin

# data[].attributes.body
Colonia Pictorilor ca un perpetuum mobile

În jurul Coloniei Pictorilor din Baia Mare se țese o frumoasă poveste de iubire, presărată pe alocuri cu momente mai puțin romantice, cu intrigi și puncte culminante. Devenit unul dintre simbolurile cele mai cunoscute ale municipiului Baia Mare, acest spațiu de creație sacru era sortit pieirii și, în opinia unora, trebuia să rămână atins doar de trecerea nemiloasă a anilor. Ne-a fost lăsată moștenire de o generație de artiști unică, ne-am mândrit cu ea prin lume și unii erau dispuși să o lase pradă timpului. Colonia este în aceeași măsură a nimănui cum este a tuturor: nu este un bun exclusiv al vreunui om sau a vreunei entități publice, ci este în primul rând a orașului, o moștenire care cântărește greu în contextul cultural național și european, fiind o mică parte din tezaurul lumii. Tocmai de aceea trebuie tratată exact cum a fost gândită și plămădită: un perpetuum mobile, moștenire din trecut, datorie morală pentru contemporani și obligație de a lăsa mai departe generațiilor care vin.

De când am demarat proiectul restaurării și reabilitării acestui spațiu și până în prezent, când planul a reușit și Colonia a fost salvată de la pieire, au trecut ani. Grei, plini de piedici, cheltuieli, intrigi, dar povestea noastră este cu happy-end: reușim să dăm mai departe moștenirea! Să o protejăm, să o păstrăm cu sfințenie, lăsând și amprenta prezentului pe această nestemată. Pentru că ea, de când a prins viață, s-a tot transformat și acest proces trebuie să continue. Pentru că arta, în general, în sinea ei, nu ține cont de bariere, este mereu surprinzătoare, inovatoare, deschisă spre ochiul mai mult sau mai puțin format al celor care au curiozitatea de a păși în lumea ei minunată. Restaurarea Coloniei este un proiect unic în țară, poate chiar în lume. Un loc unde aducem omagiu trecutului, ne îngrijim de prezent, dar punem suflet și pentru viitor.

# data[].attributes.headline
Muzeul Județean de Istorie și Arheologie Maramureș

# data[].attributes.subject
Muzeul Județean de Istorie și Arheologie Maramureș

# data[].attributes.body
În acest muzeu de istorie locală sunt expuse armamente istorice, ceasuri antice și descoperiri arheologice.In 31 august 1899 se înființa, datorită demersurilor istoricului Schönherr Gyula si Asociația muzeală băimăreană.Încă de la început, muzeul și-a îmbogățit colecțiile mai ales prin donații, în special în domeniul cărții, al pieselor de arheologie, monedelor, medaliilor și armelor vechi etc. Astfel, în 1901 patrimoniul muzeului era alcătuit din 2.441 de piese, în 1904 din 6.938 de piese, pentru ca, în preajma Primului Război Mondial, numărul pieselor să ajungă la 11.489. În perioada interbelică, muzeul băimărean și-a reorganizat colecțiile, prima expoziție fiind deschisă în 1924.În 1951 Muzeul băimărean a devenit Muzeu regional, iar în perioada 1968-2006 a funcționat sub titulatura de Muzeul Județean Maramureș având cinci secții: istorie și arheologie, artă, etnografie și artă populară, științe naturale și istorie a tehnicii.Patrimoniul muzeal, alcătuit din variate categorii de bunuri culturale, din care o parte depășește importanța locală, regională și chiar națională, este pus în valoare în spațiile generoase ale fostei Monetării a orașului, dar și ale Bastionului Măcelarilor. Statistic, acesta însumează un număr de 75.509 numere de inventar, din care patrimoniul arheologic – 35.745 de artefacte, cel aparținând secției Istorie – 24.128 piese structurate în colecții de arheologie medievală, tezaure monetare, bresle, arme albe și de foc, sigilii și tipare, stampe și fofografii, documente, tehnică minieră, patrimoniu memorialistic.

# data[].attributes.body
Pe locul castelului Lónyai din Medieșu Aurit, în 1278, se afla deja o cetate, care îi aparținea lui András din familia Kaplony. Acesta l-a supărat pe regele László al IV-lea, care i-a luat cetatea și a donat-o voievodului transilvănean Móricz Miklós. Cel mai renumit membru al familiei a fost Meggyesi Simon, banul Dalmației, care în 1415, în urma unui proces cu familia Bathory, a pierdut jumătate din domeniu. Cu toate acestea, între anii 1429-1492 cetatea a rămas la familia Meggyesi, apoi, prin căsătorie, a ajuns la familia Morócz. În 1493, Morócz István moare și neavând moștenitor, cetatea este ocupată de Báthory István și András. Timp de un secol, familia Báthory stăpânește cetatea. Ultimul Báthory, András neavând fiu, cetatea este moștenită de fiica acestuia, iar în 1630 de fiul ei, Lónyay Zsigmond. Lónyai a fortificat cetatea cu șanțuri, cu bastioane și cu poduri mobile. În 1643, cetatea a fost moștenită de Lónyay Anna, soția principelui Kemény János. În 1669, la îndemnul ei, moșierii locali reușesc să alunge de aici patrula germană a garnizoanei din Satu Mare. Drept urmare, Lónyai Anna a fost acuzată de lipsă de loialitate, bunurile ei s-au confiscat, iar cetatea a fost distrusă. Ceea ce a mai rămas din cetate a fost distrus de incendiul din 1707. Domeniul Lonyai a fost ipotecat, iar în 1740 baronul moștenitor, Wesselényi Ferencz, l-a răscumpărat și în locul cetății a ridicat un castel. De la familia Wesselényi, castelul a ajuns prin moștenire în posesia familiei Bethlen și Teleki.

Nume : Madaras Beatrice

# data[].attributes.body
Turnul Ștefan este turnul-clopotniță al fostei biserici cu hramul "Sfântul Rege Ștefan din Baia Mare. Turnul este situat între străzile Crișan și 1 Mai, în imediata apropiere a Pieții Libertății - Piața Centrală (Circulus fori) - a vechiului oraș. A fost construit în secolul al XV-lea.
Prima atestare documentară a bisericii "Sfântul Ștefan" datează din 1347, însă construcția este inaugurată oficial abia în 1387. Turnul, construit din piatră masivă, a fost ridicat la inițiativa principelui Ioan de Hunedoara, pentru a marca victoria de la Ialomița (1442) împotriva otomanilor. Construcția turnului începe după anul 1446, însă este finalizată abia în 1468, sub domnia lui Matia Corvinul.
În 1619 se reface partea superioară, având forma unei piramide cu baza pătrată, cu patru turnulețe și este înzestrat cu clopote. Nouă ani mai târziu se montează un ceas cu lună. Afectate în repetate rânduri de trăsnete și incendii, cele două clădiri suferă mai multe reparații capitale, însă în 1763 se reface numai turnul. Cu acest prilej, se construiește pridvorul de la partea superioară.
Intrarea în turn se face prin ușa dinspre sud. Până la primul nivel se ajunge pe o scară de piatră în spirală. De aici până la foișor, accesul se face pe scări de lemn. Clădirea măsoară circa 50 de metri și, din pridvor, oferă o panoramă deosebită întregului oraș.

Turnul a fost reabilitat în cadrul proiectului ”Reabilitarea și promovarea identităţii culturale şi istorice Piaţa Cetăţii – Turnul Ştefan”, derulat de Municipiul Baia Mare și finanțat prin Programul Operaţional Regional 2007-2013, Axa prioritară 1 ”Sprijinirea dezvoltării durabile a oraşelor – poli de creştere”.

# data[].attributes.body
Bastionul Măcelarilor este un monument istoric care apare în lista patrimoniului național

El făcea parte din sistemul de fortificații care înconjura orașul Baia Mare. Nu toate localitățile din Transilvania aveau dreptul de a face fortificații. Acest drept era dat orașelor libere regale, ceea ce arată importanța din acea perioadă a localității Baia Mare.

Să vorbim puțin despre sistemul de fortificații. În anul 1469, regele Matia Corvin permite orașului să construiască un sistem de fortificații pentru a se apăra de incursiunile moldovenilor în zonă ca urmare a invaziei eșuate a regelui în Moldova.

Orașul a fost înconjurat cu ziduri de piatră, străjuite de șapte turnuri. Unul din aceste turnuri a fost Turnul Măcelarilor. Acesta a fost construit puțin mai târziu de Gaspar Dragyi, în jurul anului 1547 și a fost amplasat lângă poarta de sud a orașului numită și Poarta Maghiară. Breasla Măcelarilor era una din cele mai puternice bresle din Baia Mare. Ea era responsabilă pentru apărarea și întreținerea turnului. În apropierea Bastionului s-a petrecut ambuscada/atacul în care moare Pintea Viteazul în timpul Revoltei Curuților.

Bastionul Măcelarilor are o înălțime totală de 13 m. Parterul este sub formă circulară și pereții au trei guri de aerisire. Zidul la parter are aproximativ 1,5 m grosime iar la etaj el are o grosime de un metru. Parterul mai era folosit și pentru păstrarea munițiilor, de aici venind și denumirea de Turnul Munițiilor sau Bastionul de Muniții

La etaj există opt metereze de unde se putea trage cu arme de foc, iar pentru protecție existau obloane de lemn sau de metal.

De-a lungul timpului bastionul a suferit distrugi în timpul asediilor, în special în timpul asediilor realizate de armata austriacă. Ultima restaurare a fost realizată în 2011, când acesta a fost dat din nou circuitului turistic.