# data[].attributes.body
״חדלו להנהיג״
קריאה נעימה!❤️

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
נתנאל אלינסון

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אז אחרי שראיתי בפרסומים שמהיום נהגי אוטובוס נקראים "מנהיגי דרך", הורים נקראים "מנהיגי משפחה" ורבנים "מנהיגי קהילה", הבנתי שמגפת ה"מנהיגות" שפוקדת אותנו בשנים האחרונות כובשת את המחוזות האחרונים. כנראה שערכים פשוטים, כמו להיות סתם הורה טוב, מורה מסור, או נהג נאמן, כבר לא מספיקים אם לא מצרפים להם את סלוגן המנהיגות. כולנו צריכים להיות מנהיגים. פחות מזה לא נחשב.

כשהייתי ילד ההורים שלחו אותי לחוג טבע וחוג אסטרונומיה. אהבתי ללכת לחוגים האלה ועד היום אלו נושאים שיקרים לליבי. היום כשאני רוצה לשלוח את הילדים שלי לחוגים, אני מתקשה למצוא חוגים פשוטים כאלה. אם הבת שלי תרצה ללכת לחוג טבע היא תצטרך לבחור ב"פרוייקט העצמת מנהיגות צעירה של קק"ל", ואם תרצה ללמוד אסטרונומיה היא תוכל להיכנס ל"תכנית מנהיגות מדעית". אלו שתי דוגמאות קטנות למגפת תכניות המנהיגות שפוקדת אותנו בשנים האחרונות.

בשיטוט קצר בגוגל תוכלו למצוא מאות סוגים של "קבוצות מנהיגות" שונות ומשונות- החל מבתי ספר למנהיגות, מכינות למנהיגות, ועד קבוצות ספורט וחוגי קרמיקה למנהיגות, פארק חבלים למנהיגות, קואצ'רים למנהיגות, חוגי טבע למנהיגות ועוד רבים וטובים.

מרבים לדבר בשיח נגד תרבות הריאליטי, בה כל אחד רוצה להיות כוכב, אולם אין הבדל משמעותי בין תרבות זו לבין התרבות שמחנכת את כולנו להיות מנהיגים. בשניהם המסר דומה- או שאתה מפורסם וגדול וגיבור ושולט, או שאין לך משמעות בחיים. ערכים פשוטים יותר כמו מעורבות חברתית, חינוך למדעים, משפחתיות ואהבת האדם כבר לא מחזיקים לבד אם לא מצמידים להם את המילה מנהיגות על הטיותיה השונות. הגענו למצב שיש כבר יותר אנשים שעברו "תכניות מנהיגות" מאשר אותם אומללים פשוטי עם שיצטרכו להיות מונהגים.

האם זה מקרה שדווקא בעידן בו יש משבר מנהיגות חמור, אנחנו לא מפסיקים לפמפם את היותו של כל אחד מנהיג?

אם כולנו מנהיגים אז אף אחד לא מנהיג.

השתתפתי פעם באחד מאותם כנסים בהם פמפמו לנוער שינהיגו. שאלתי את מנחה הכנס, ממובילי בשורת "המנהיגות" בארץ, האם הוא באמת חושב שהמנהיגות היא ערך אליו יש לחנך? ציינתי בפניו שלידיעתי ההיסטורית הדלה, מעטים המנהיגים הטובים שקמו מבתי ספר למנהיגות. בן גוריון, ז'בוטינסקי, רבין ובגין לא למדו בבית ספר למנהיגות. רוב המנהיגים הטובים לאורך ההיסטוריה הגיעו מהעם, מהשטח, עם אור בעיניים ורצון לתקן. הוא השיב לי שלהיות מנהיג זה להנהיג קודם כל את עצמך בכל אורחות החיים, שיש לך בחירה להחליט, לעשות, לפעול, לעצב את חייך ולעצב את סביבתך- בקיצור, להנהיג את עצמך. טוב, נחמד. אבל להכניס זאת תחת המילה "מנהיגות" זו התחכמות, מכבסת מילים. כשאומרים לאדם מן השורה שהוא "מנהיג" הוא תופס זאת כהובלת אחרים. אתה מציב לו מול העיניים, ככותרת ראשית וכערך עליון, שהוא, הוא צריך למצוא מונהגים עדריים שילכו אחריו (לאן?), כי הוא מנהיג.

נתבונן לרגע על מנהיגי התנ"ך הגדולים: משה רבינו, אולי גדול המנהיגים, מסרב למשימת ההנהגה שהוטלה עליו לא פחות מ-4- פעמים (!) ומבקש מה'- "שלח נא ביד תשלח"- כלומר, הטל את השליחות על מישהו אחר (שמות ד יג). גדעון השופט שהוביל את העם לאחד מניצחונותיו הגדולים בקרב בעמק יזרעאל, מסרב להנהגה ואומר "הנה אלפי הדל במנשה ואנוכי הצעיר בבית אבי" (שופטים ו טו). בסוף ימיו כשמציעים לו להיות מלך ישראל הראשון, הוא דוחה את ההצעה בנימוס "לא אמשול אני בכם ולא ימשול בני בכם!". הלאה, לשאול המלך. כשהנביא רומז לו על מלוכתו העתידית שאול מתבייש ומשיב "אנכי מקטני שבטי ישראל" כשבאים להמליך אותו הוא "נחבא אל הכלים", ולאחר המלכתו חוזר שאול לביתו לחרוש את שדהו כמו דבר לא קרה (שמואל א י).

לעומתם יש עשרות דוגמאות למלכים תנכ"יים שדווקא חשבו שהם "מנהיגים" מלידה. אבימלך, אבשלום, אדוניהו ואלה בן בעשא, הם דוגמאות אחדות לכאלה שראו את עצמם מנהיגים מבטן והרצון להנהגה ולשלטון היה אצלם מעל הכל. הסיפורים של מלכים אלו הסתיימו לרוב בהנהגה מנותקת, מתנשאת וכזו שמובילה בכל המקרים שהזכרנו למלחמת אחים. משל יותם, הנאמר על אבימלך בן גדעון מתאר בצורה מדויקת מציאות זו- הטובים למלוך סירבו, ואילו האטד רב האמביציה וחסר הכישורים- המליך עצמו בכוח ושרף עמו את כל עצי היער.

אם יש לקח מדמות המנהיג בתנ"ך הרי שהוא פשוט בתכלית:
"מי שרוצה להיות מנהיג, אנחנו איננו רוצים אותו כמנהיג".
גם הפילוסוף היווני הגדול אפלטון מצדד ברוח זו. במאמרו "פולטיאה" מתוך "ספר המדינה" הוא מצייר כיצד תתנהל המדינה האוטופית-

"והנה על כן, אמרתי אני, אין הטובים נכונים למשול לא לשם כסף ולא לשם כבוד... לגביהם יש, אפוא צורך בכפייה ובעונש, וכנראה מתוך כך נחשב לגנאי, כשאדם פונה מאליו אל השלטון, בלי שימתין לשעת הכפייה... שאמנם נראה, כי לכשתקום מדינה של אנשים טובים, יתחרו בה על הימנעות משררה, לשם שעכשיו מתחרים על שררה, ואזי ייראה לעין, שהמושל האמיתי בתכלית האמת אינו עשוי לבקש תועלתו שלו, אלא תועלתו של הנתון למרותו, וכל המכיר לדעת זאת - יבחר לקבל תועלת מידי זולתו, תחת אשר יועיל לזולתו וירבה טרחה לעצמו."

בפשטות- מנהיג שרוצה להנהיג, ממילא שם את טובתו בראש, מנהיג שצמח מלמטה והמציאות המורכבת הובילה אותו להנהגה- ממילא יהיה שלוחו של העם ממנו צמח.

אז למה לחנך?

נורא פשוט- לחנך לערכים.

על אלו ערכים צריך לחנך אפשר להתווכח. אבל דבר אחד בטוח: מנהיגות איננה ערך. היא בסה"כ כלי להגשמת ערכים ולכן אין שום טעם לשים אותה ככותרת.

במהלך שירותי הצבאי פעלתי עם הרבה קצינים מעולים אבל גם עם לא מעט קצינים גרועים. המשותף לגרועים שבהם היה, עד כמה שזה יישמע מוזר- שהם רצו להיות קצינים. קצין, או כל מוביל, שהגיע לאן שהגיע כי הוא מעוניין לקדם ערכים מסוימים- יהיה קצין טוב ברוב המקרים, אבל כשאני מדבר עם בני נוער שאומרים לי "אני רוצה להיות קצין כדי להוביל אנשים" זו תשובה גרועה מאוד. להוביל אותם לאן? לשם מה? רק לשם זה שאתה תהיה בראש? החינוך ל"מנהיגות" הופך את הקערה על פיה- כך יוצא שקודם כל מחפשים להוביל ולהנהיג ואחר כך מחפשים גם ערכים שישרתו את מנהיגותינו.

במקום לחנך למנהיגות- נחנך לשליחות ולאחריות על הסובב. לקחת אחריות על חייך וחיי הסובבים אותך, לקחת אחריות על הערכים בהם אתה מאמין ולדעת ליישם אותם גם אם זה קשה וגם אם החברה חונקת או מזלזלת. מנהיגי התנ"ך שהזכרנו, הוכיחו את מנהיגותם, לא בנאומים והצהרות, אלא בזה שלקחו אחריות והיו האנשים במקום בו לא היה איש. כך משה בהצילו את העברי המוכה, שאול ביציאתו הנחושה לקראת אנשי יבש גלעד הנאנקים תחת מלך עמון, וגדעון הרואה את עצמו אחראי לגורלם של יושבי עמק יזרעאל ואוסף את העם להצילם מיד שוסי מדיין.

אז מי ינהיג אותנו?

כשנחנך על הערכים שאנו מאמינים בהם מתוך הזדהות פנימית עמוקה, עם אור בעיניים, ובעיקר תוך כדי שאנו מיישמים אותם בעצמנו, המנהיגים כבר יצוצו מאליהם:

מתוך 1000 המאמינים בשוויון זכויות יצא מרתין לותר קינג אחד.

מתוך 1000 המאמינים בחשיבותו של חקר היקום יצא סטיבן הוקינג אחד

מתוך 1000 המאמינים בחשיבות שמירת הטבע יצא עזריה אלון אחד

מתוך 1000 המאמינים בחשיבותה של מדינה לעם היהודי יקום הרצל אחד.

המנהיג הטוב, הוא זה שהערך בער בו הכי חזק, עד כי לא יכל לשתוק יותר. הוא זה שהחליט ללכת עם הערך שהאמין בו, עד הסוף וידע בצומת הנכונה, בזמן הנכון לקחת אחריות ולהיות האיש במקום בו לא היה איש אחר.

בשורה התחתונה- חדלו לחנך את תלמידיכם להיות מנהיגים. תחזרו לערכים הפשוטים בהם אתם מאמינים, תספרו להם עד כמה חשוב לא לעמוד מנגד כשהם רואים שפוגעים בערכים האלה, עד כמה חשוב לקחת אחריות וליישם את עולם הערכים גם בעולם המעשה ולא להשאירם רק בדיבורי אין סוף ובעיקר איך ליישם את הערכים האלה בלי לייצר עוולות חברתיות אחרות. כך, אולי, יש סיכוי שנגדל בסופו של דבר מנהיגים ראויים שצומחים מעולם ערכי, ולא מנהיגים שקודם רוצים להנהיג ואחר כך בוחרים ערך בשמו יעלו לגדולה.

אסיים בדבריו של אחד מהמורים המפורסמים ביותר בעולם- דמבלדור. דמות מופתית, בדיונית, שעוצבה ביד אמן על ידי הסופרת ג'יי קיי רולינג. הקוסם הגדול ביותר בדורו, בחר להקדיש את חייו לחינוך בבית הספר לקוסמים. בסיומו של הספר השביעי בסדרת הארי פוטר, מעמת אותו הארי עם השאלה, מדוע קוסם גדול כמוהו לא הלך להיות "שר הקסמים" (מקביל לראש ממשלה בעולמנו) על אף שמשרה זו הוצעה לו כמה וכמה פעמים, ועל אף שהיה יכול להצטיין בה. וזו התשובה הנפלאה ששמה ג'יי קיי רולינג בפיו של דמבלדור:

"איני בטוח שהייתי יכול להיות שר קסמים טוב. בהיותי איש צעיר מאוד הוכחתי שכוח הוא נקודת התורפה שלי, פיתוי שאיני עומד בו. זה דבר מוזר, הארי, אבל אולי אלה שמתאימים ביותר לתפוס עמדות של כוח הם אותם אנשים שמעולם לא שאפו לכך. אלה שבדומה לך, המנהיגות הוטלה עליהם בעל כורחם, שלקחו לעצמם את הרסן כי לא היתה להם ברירה וגילו להפתעתם שהוא יאה להם. היה בטוח יותר להשאיר אותי בהוגוורטס. אני חושב שהייתי מורה לא רע"

(הארי פוטר ואוצרות המוות. עמוד 647).

# data[].attributes.attachment_link.title
חדלו להנהיג - נתנאל אלינסון

# data[].attributes.attachment_link.description
אז אחרי שראיתי בפרסומים שמהיום נהגי אוטובוס נקראים "מנהיגי דרך", הורים נקראים "מנהיגי משפחה" ורבנים "מנהיגי קהילה", הבנתי שמגפת ה"מנהיגות" שפוקדת אותנו בשנים האחרונות כובשת את המחוזות האחרונים. כנראה שערכים פשוטים, כמו להיות סתם הורה טוב, מורה מסור, או נהג נאמן, כבר לא מספיקים אם לא מצרפים להם את סלוגן המנהיגות.