# data[].attributes.headline
Countryside, A Report - OMA / REM KOOLHASS

# data[].attributes.subject
Countryside, A Report - OMA / REM KOOLHASS

# data[].attributes.attachment_link.title
חוות ננה - בריפ

# data[].attributes.headline
Obejection to -Negev's wine route - BAMAKOM

# data[].attributes.subject
Obejection to -Negev's wine route - BAMAKOM

# data[].attributes.headline
Four Walls and a Roof: The Complex Nature of a Simple Profession - Reinier de Graaf 

# data[].attributes.subject
Four Walls and a Roof: The Complex Nature of a Simple Profession - Reinier de Graaf 

# data[].attributes.headline
Current Planing Guidlines - תב"ע מאושרת - 6008231

# data[].attributes.subject
Current Planing Guidlines - תב"ע מאושרת - 6008231

# data[].attributes.attachment_link.title
תצא טפוגראפיה 2

# data[].attributes.headline
השפעת חוות הבודדים בנגב על המגוון הביולוגי בסביבבתן / אקולוגיה וסביבה

# data[].attributes.subject
השפעת חוות הבודדים בנגב על המגוון הביולוגי בסביבבתן / אקולוגיה וסביבה

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
אקולוגיה וסביבה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אף על פי שהנגב נחשף להשפעת אדם במשך אלפי שנים [6, 12], פעילות האדם במאה השנים האחרונות גבוהה יותר [29] והשפעתה על המגוון הביולוגי רבה יותר [35]. יישובים משפיעים מעבר לשטח שהם תופסים, דרך פעילות אדם סביב היישוב וניוד משאבים, אנשים, וכלי תחבורה ליישוב [18, 19]. השפעה זו עשויה להביא לאחידות של הנוף וליצור סכנה למינים מקומיים [9, 27].

באזור המדבר יכולה השפעת האדם להיות משמעותית ביותר בגלל תכונות המדבר. פעילות מטיילים ותיירים יכולה להשפיע על התנהגות, על מחזור החיים ועל תפוצה של בעלי חיים רבים, וכפועל יוצא מכך - על המגוון הביולוגי [14]. לחקלאות יכולה להיות השפעה קיצונית בגלל יצירת איים לחים בלב האזור הצחיח, בשל איי יצרנות גבוהה הנוצרים בעקבות הטיפולים הנלווים לחקלאות כגון קוטלי מזיקים, קוטלי עשבים ודשנים אחרים [34] ולאור סכנת המלחת הקרקע בגלל שימוש במים מטופלים [26]. גם הצטברות של פסולת יכולה לפגוע באקולוגיה של המדבר בגלל הפירוק האִטי של הפסולת, שקורה עקב לחות נמוכה [5, 28]. כמו כן, התיישבות אדם מביאה עִמה מפגעים נוספים מעבר לפסולת ולחקלאות, כגון חתולים וכלבים המסתובבים בשטח סביב ההתיישבות [7], חפירות, גדרות, ביוב ועוד. בעיה מרכזית נוספת הקשורה להתיישבות אדם באזורים עם הפרעה נמוכה היא יצירת קיטוע של בתי הגידול. הכנסת איים של הפרעות לשטח בלתי מופרע מביאה לירידה בגודל הממוצע של בית הגידול, להגדלת אזור הקצה ולבידוד בתי הגידול [16, 28]. מידת ההשפעה של יישובים על הנוף כולו תלויה במרחק שהיישובים משפיעים עליו: השפעה למרחק רב יכולה להביא ליצירת מסדרונות של הפרעה בלב המדבר. בסקר מומחים של המארג נבחנו האיומים המשפיעים על המגוון הביולוגי בהר הנגב, והאיום העיקרי זוהה כ"התיישבות הכוללת את החקלאות הסובבת אותה ותשתיות קוויות המלוות אותה" [1].

הבנתנו את ההשפעות האקולוגיות של פיתוח התיישבותי באזורים צחיחים לוקה בחסר (למעט השפעות על ציפורים). הגורמים העיקריים המביאים לירידה במגוון הביולוגי הם: א) איבוד בתי גידול; ב) התדרדרות בתי גידול כתוצאה משינויים מעשה ידי אדם; ג) כניסה של מינים לא מקומיים; ד) ציד וליקוט מיני בר [10]. מחקר על תגובת מגוון ביולוגי לפיתוח התיישבותי באזורים צחיחים מעיד על שיפור אצל אוכלוסיות מינים כוללנים ( generalist) וחובבי לחות ועל הרעה אצל מינים אנדמיים או כאלה המתמחים במדבר [21]. תפוצת ציפורי שיר, למשל, הגיבה לפיתוח התיישבותי בהתאם לשתי קבוצות ברורות: א) מינים חובבי אדם, שצפיפותם עלתה בנוכחות אדם; ב) מינים רגישים לנוכחות אדם, שצפיפותם ירדה עם ההתיישבות. כדי להשאיר מרחבים גדולים ככל האפשר ללא נוכחות אדם הומלץ על בנייה מרוכזת [22]. כמו כן, Trammel ואחרים [33] מצאו מספר גבוה של מיני ציפורים באזור פיתוח עירוני בזכות מסדרון ירוק.

חוות בודדים במרכז הנגב, 2006 | צילום: דניאל אורנשטיין ©

במועצה האזורית רמת הנגב התפתחה בשנים האחרונות צורת התיישבות חדשה המבוססת על משפחה בודדת הגרה באזור מבודד יחסית מיישובים אחרים, ונקראת "חוות בודדים" [2, 24]. חוות בודדים קיימות גם באזורים אחרים בארץ. ב-1990 התקבלה החלטה מספר 443 של מִנהל מקרקעי ישראל שנועדה להסדיר מסירת קרקע למשפחות יחידים למטרות התיישבות מחוץ ליישובים [2]. יש ברמת הנגב 33 חוות בודדים, מתוכן 27 חוות על "דרך היין". רובן הוקמו ב-15 השנים האחרונות על שטח ממוצע של 2,000 דונם לחווה. החוות נמצאות בקרבת כביש 40 ויוצרות מסדרון בצורת Y מאזור קיבוץ רביבים וירוחם ועד למצפה רמון ( איור 1). החוות יוצרות קו של התיישבות חקלאית/תיירותית במרכז הנגב, ומחלקות את הנגב המרכזי לאורך. אם לחוות אלה השפעה על האזור סביב החווה, הרי שעשויה להיות סכנה של יצירת חומה של השפעת האדם המחלקת את הנגב המרכזי לנגב מערבי ולנגב מזרחי ויוצרת קיטוע. אם מגמת ההתיישבות בנגב תמשיך באותה מגמה (כ-15 חוות בעשור), הרי שיש חשיבות רבה לבחינת מידת ההשפעה של החוות על הקיטוע ועל המגוון הביולוגי סביבן. רצוי לבחון אם לאופי החווה - עיסוק חקלאי או תיירותי - יש השפעה על הסביבה של החווה.

אנחנו תופסים שתי תכונות של פיתוח כחשובות ביחס להשפעות אקולוגיות: צפיפות אוכלוסין ושימושי קרקע של התיישבות. ביחס לצפיפות האוכלוסין, שיעור ההשפעה המרחבית של שינוי קרקע של כל קהילה (כגון קיבוץ, עיר, חווה) יכול להיות זהה מבחינת השטח, אולם יש לבחון זאת כהשפעה ביחס לכל ראש. דבר זה חשוב במיוחד, מכיוון שהנגב נחשב כשסתום שחרור ללחץ הדמוגרפי של מרכז הארץ [8]. התכונה השנייה, שימושי קרקע הקשורים לפיתוח התיישבותי, כגון חקלאות ומרעה, חשובה בגלל שהיא קובעת את שיעור ההשפעה המרחבית של האדם ואת עוצמתה מעבר למדרך האקולוגי ביישובים עצמם. באזורים מדבריים תורמת החקלאות להמלחה ולסחף של קרקע, מצריכה שימוש בכמות מים לא פרופורציונית לרווח הכלכלי, ונחשבת גורם מכריע במִדבור [26]. השפעת רעייה (מבויתת) על מגוון ביולוגי תלויה בעוצמת הרעייה. בצפון הנגב קיימת רעייה אלפי שנים, וחברת הצמחים התפתחה תחת לחץ זה ובמקרים מסוימים היא אף תלויה בלחץ מתון לשמירה על הרכבה [25]. Olsvig-Whittaker ואחרים [23] הסיקו שפיתוח עירוני וחקלאות, ולא רעייה, הם האיומים העיקריים על השטחים המדבריים.

בחנו את השפעת החוות על המגוון הביולוגי של שלוש קבוצות טקסונומיות נבחרות סביב החוות ולפי התעסוקה העיקרית בחוות, במטרה לבחון כיצד עשוי המשך ההתיישבות בנגב להשפיע על הסביבה בו.

שיטות

חוות

15 חוות נבחרו על פי סקר מוקדם שנערך במטרה לבדוק אילו חוות מתאימות לבחינת שאלות המחקר. במסגרת המשאבים המצומצמים שלנו העדפנו לבדוק מספר רב ככל האפשר של חוות על פני דגימה במספר רב של ימים אך במספר חוות קטן יותר, מכיוון שהחזרות האמִתיות לשאלת המחקר הן החוות עצמן. התנאים שנבחנו הם מרחק ממבנים ומגורמים אחרים בקרבת החוות שעשויים להשפיע על הסביבה. העדפנו לבחון חוות שאינן בקרבת מִכרות, בסיסי צבא והפרעות אחרות, כדי לבודד את השפעתן, שניתנת למדידה בקלות יחסית. כמו כן הובאו בחשבון הגישה לחווה, שיתוף הפעולה עם החוואים והאפשרות למצוא שטח ביקורת בקרבתה.

סוג פעילות

שייכנו כל חווה לתחום העיסוק העיקרי שלה. תחומי העיסוק הם: חוות גידולי מזרע (להלן חקלאות יבול), הכוללת גידול צמחים; חקלאות חי (להלן חקלאות בעלי חיים), הכוללת גידול בעלי חיים כגון עִזים, כבשים ופרות; חוות תיירות, הכוללות בתי אירוח, מסעדות ופעילויות אחרת.

חלקות

בכל חווה נבחרו 12 חלקות, בגודל של 400 מ"ר כל אחת, שפוזרו באופן שווה על שלושה מעגלים ברדיוסים של 50, 100 ו-500 מטר. המרחקים נבחרו כך שיהיה ניתן לבחון את השפעת החווה באזור שקרוב אליה ובמרחק רב ככל האפשר. מרחק של 500 מטר נבחר כאזור שמרוחק דיו מהחווה כדי לא להיות מושפע מגורמים אנתרופוגניים, ועם זאת, הרי הוא בית גידול דומה לאזור החווה. כמו כן, הוחלט להכניס חלקות ביקורת כלליות שאינן קשורות לחווה מסוימת, שנמצאות בבית גידול דומה ומרוחקות מכל השפעות אדם. לשם כך, נבחרו חלקות במרחק של 2 ק"מ מכל התיישבות בבית גידול סלעי. בקיץ נדגמו 12 חלקות ביקורת באזור עבדת, ובאביב נדגמו 48 חלקות ביקורת בארבעה אתרים שונים: צפונית לצומת חלוקים, דרומית לצומת חלוקים, דרום-מערבית לכלא נפחא ומזרחית לכלא נפחא. החוות נבדקו בקיץ 2009 (אוגוסט-אוקטובר) ובאביב 2010 (מרץ-מאי), והניתוח נעשה לכל עונה בנפרד.

לכידות

הלכידות במחקר זה נעשו באופן שאיננו הורג את בעלי החיים או פוגע בהם. כל המלכודות היו יבשות וללא רעל, וכמעט כל בעלי החיים זוהו מיד ושוחררו בקרבת המלכודת.

לכידת מכרסמים - השתמשנו במלכודות שרמן שהונחו בבתי גידול סלעיים סביב החווה. לאחר השוואה בין בתי גידול של ואדיות עם כיסוי צומח רב לבין אזורים סלעיים, רוכז מאמץ הדגימה באזור הסלעי, שם נצפו יותר לכידות. המלכודות הופעלו 3-2 לילות בכל אחת מהעונות שנבדקו. המלכודות הונחו אחה"צ ונבדקו השכם בבוקר שלמחרת. באזור כל חווה נדגמו 12 חלקות כשבכל חלקה 10 מלכודות במרחק של 10 מטר אחת מהשנייה. לכידה חוזרת נבדקה על-ידי סימון בטוש בצד הגחוני (ventral), רק כדי לאמת את הקשר בין כמות הלכידות לצפיפות, אך המשתנה שמוצג הוא מספר הלכידות ולא גודל האוכלוסייה. הלכידות לא נעשו בלילות ירח מלא [11, 14], בלילות שמזג האוויר בהם היה גשום או בסופות חול שעלולות לסגור את המלכודות ולנטרלן.

לכידות זוחלים - כדי לתפוס בעלי חיים קטנים, שוכני קרקע, הונחו מלכודות נפילה יבשות בחלקות סביב החוות. המלכודות היו דליים בעלי קוטר של 36 ס"מ ועומק של 18 ס"מ, שפתחם בגובה פני הקרקע. הם כוסו באבן גדולה שכיסתה רק חלק מהפתח ואפשרה לבעלי חיים ליפול לדלי. בכל חלקה היו חמש מלכודות נפילה, כך שבכל חווה בכל אחד משלושת המרחקים היו 20 מלכודות בארבע חלקות. המלכודות נבדקו פעם בשבוע במשך חודשיים בקיץ (יולי-אוגוסט) ובאביב (אפריל-מאי). בעלי החיים זוהו במקום ושוחררו. לכידת חיפושיות - לכידת החיפושיות נעשתה באמצעות אותן מלכודות (דליים) ששימשו ללכידת הזוחלים, באותם מקומות ובאותם מועדים. זיהוי החיפושיות נעשה בשטח, ובמקרה של ספק הן הובאו למעבדה, זוהו (על-ידי המחבר הראשון) ושוחררו.

צפיפות/פעילות בעלי החיים

המשתנה שהושווה בין החוות והחלקות הוא פעילות בעלי חיים. משתנה זה של צפיפות הלכידוֹת כולל את צפיפות בעלי החיים באזור ואת מידת פעילותם בשטח. משתנה זה נקרא בספרות 'פעילוּת' [13], ונלקח כמדד עקיף לגודל האוכלוסייה בשטח ולמידת הפעילות שלה. הוא יעיל כאשר נעשה מחקר המשווה בין מקומות שונים [9] ואינו מצביע על הצפיפות המוחלטת של האוכלוסייה. כדי לעשות כיול חולק מספר הפרטים במאמץ הדגימה על פי המשוואה הבאה:

משוואה 1: A = I / t*d

כאשר A=פעילות, I=מספר פרטים שנלכדו, t=מספר המלכודות ו-d=מספר הימים שהמלכודות היו פתוחות.

ניתוח נתונים

בחנו את השפעת סוג החווה והמרחק מהחווה על מספר בעלי החיים שנלכדו עבור כל הקבוצות הטקסונומיות. עבור קבוצות עם מספר מינים רב (חיפושיות וזוחלים) בחנו גם את ההשפעה על מספר המינים והרכבם. מספר הלכידות והמינים של כל הקבוצות הטקסונומיות עברו טרנספורמציה לוגריתמית ונבדקו לנורמליות באמצעות מבחן קולמגורוב-סמירנוב.

מכיוון שהשערת המחקר הייתה שהחוות משנות את הרכב החברה, ולאו דווקא מעלות או מורידות את מגוון המינים, בדקנו את מידת הדמיון בין החוות עבור החיפושיות. הדמיון בין האתרים נעשה בעזרת ניתוח רב-משתנים הנקרא אורדינציה [31]. נעשה ניתוח (PCA (Principal Component Analysis המארגן את האתרים על פי מידת הדמיון שלהם בהרכב החברה, ובכלל זה צפיפות אוכלוסיות של מינים דומיננטיים. ה-PCA יוצר איור המראה לא רק את הקִרבה בין אתרים דומים, אלא גם את הקישור של האתרים למינים הדומיננטיים בהם [31]. כמו כן נעשה ניתוח אורדינציות ישיר RDA Redundancy Analysis המסתמך על אורדינציה לינארית ועל סימולציית מונטה קרלו עם 9999 הרצות. באורדינציה הישירה בדקנו את ההשערה שסוג החווה משפיע על הרכב החברה. כל ניתוחי האורדינציות נעשו בתכנת [31] CANOCO.

תוצאות

מכרסמים

בסך הכול היו 278 לכידות של 186 פרטים מארבעה מינים. רוב הפרטים (132) היו מסוג גרביל סלעים (), ו-45 מסוג קוצן מצוי (Acomys cahirinus). הלכידות החוזרות של המכרסמים נעשו כמעט תמיד באתר הלכידה המקורי. רק בשני מקרים אירעו לכידות חוזרות במרחק של כ-50 מטר מאתר הלכידה המקורי.

צפיפות המכרסמים שנתפסו באביב ליד החוות הייתה נמוכה מצפיפותם בחלקות הביקורת (F=3.432, p=0.0187). לאופי העיסוק בחווה הייתה השפעה על מספר המכרסמים: בקרבת חוות תיירות (t=2.803, DF=148, p=0.0057) וחקלאות בעלי חיים (t=2.34, DF=148, p=0.0206) נתפסו פחות מכרסמים מאשר בחלקות הביקורת ( איור 2). לעומת זאת, בקרבת חוות חקלאות יבול נתפסו מכרסמים במספר שאינו שונה באופן מובהק מזה שבחלקות הביקורת. באופן כללי לא נצפתה השפעה של המרחק מהחוות על מספר המכרסמים שנתפס, למעט חוות חקלאות בעלי חיים: מספר המכרסמים בחלקות הנמצאות 500 מטר מחוות חקלאות בעלי חיים, גבוה ממספר המכרסמים בחלקות המרוחקות 100 מטר מהחוות (t=2.405, DF=27, p=0.023). בקיץ, בחוות תיירות, תועדו יותר גרבילי סלעים במרחק של כ-500 מטר מאשר ב-100 וב-50 מטר (F(2,21)=6.48, p=0.0064). עיקר ההבדלים בין המכרסמים נובע מהקוצנים: מספר הגרבילים בחוות השונות היה דומה (קיץ F=0.4828, p=0.69; אביב F=1.696, p=0.17), בעוד שמספר הקוצנים בחוות היה שונה (קיץ F=5.766, p=0.001; אביב F=5.523, p=0.0013), ושיעור לכידתם בחלקות הביקורת היה גבוה מזה שבחוות.

בקיץ לא השפיע אופי החווה על מספר המכרסמים. ההשפעה היחידה שנצפתה הייתה במרחק מחוות תיירות: בקיץ היה מספר המכרסמים שנתפסו במרחק 500 מטר מהחוות גדול יותר ממספר המכרסמים בחלקות של 50 ו-100 מטר (מבחן שונות חד-כיוונית F=6.472, p=0.0065). באופן כללי, היו יותר לכידות בחוות בקיץ ביחס למאמץ הדגימה מאשר באביב ( איור 2). איור זה מתאר את מספר הלכידות לחווה לפי מינים, עונות, סוג החווה והמרחק מהחווה (עבור שני לילות).

זוחלים

בסך הכול נלכדו 175 זוחלים מ-13 מינים. בקיץ היה מספר הזוחלים גבוה יותר בקרבת חוות חקלאות יבול מאשר בסוגי החוות האחרות. במבחן אנליזה של שונות דו-גורמית (מרחק מהחווה וסוג החווה) על מספר הזוחלים נמצא כי המרחק איננו מובהק (F=0.82, p=0.45), סוג החווה מובהק (F=31.61, p=0.043) ואילו האינטראקציה בין החווה למרחק אינה מובהקת (F=1.95, p=0.12).

מספר הזוחלים היה גבוה בקרבת חוות חקלאות יבול גם בחלקות המרוחקות יותר (F=7.99, p=0.006), ובעיקר נכון הדבר לגבי ישימונית מצויה (Stenodactylus sthenodactylus) ומדברית עינונית (Mesalina guttulata). מינים אלה נמצאו בצפיפות גבוהה יותר בקרבת החוות, וצפיפותם יורדת עם המרחק מהחווה. מגמה זו מתהפכת באביב, שבו מספר הזוחלים יורד במעט עם ההתקרבות לחוות. במבחן אנליזה של שונות דו-גורמית (עונה וסוג החווה) על מספר הזוחלים נמצא כי העונה מובהקת (F=8.71, p=0.005), המרחק איננו מובהק (F=2.21, p=0.12), ואילו האינטראקציה בין המרחק לעונה מובהקת (F=3.37, p=0.042). אין השפעה למרחק או לסוג החווה על צפיפות הזוחלים או על מספר המינים באביב.

חיפושיות

בסך הכול נלכדו 3,158 חיפושיות מ-26 מינים. בחינת השפעת המרחק מהחוות וסוג החוות על מספר החיפושיות בקיץ העלתה כי רק סוג החוות השפיע. הנתונים הראו התפלגות נורמלית לאחר טרנספורמציה לוגריתמית. במבחן אנליזה של שונות דו-גורמית (מרחק מהחווה וסוג החווה) על מספר החיפושיות נמצא כי המרחק איננו מובהק (F=1.27, p=0.29), סוג החווה מובהק (F=31.61, P<0.001) ואילו האינטראקציה בין החווה למרחק גבולית (F=2.43, P=0.07). מספר הפרטים בקרבת חוות חקלאות יבול היה נמוך באופן מובהק ממספר הפרטים בקרבת חוות חקלאות בעלי חיים וחוות תיירות. האינטראקציה בין סוג החווה למרחק הייתה גבולית (F=2.42, P=0.07). גם מספר המינים דומה במרחקים שונים בקיץ בקרבת חוות תיירות וחוות חקלאות בעלי חיים, אך נמוך יותר בקרבת חוות חקלאות יבול. באביב, לעומת זאת, מספר החיפושיות שנלכדו בקרבת חוות חקלאות יבול איננו שונה מחוות אחרות ואף גבוה במעט ( איור 3). ישנה אינטראקציה מובהקת בין סוג החווה לעונה לגבי מספר החיפושיות שנלכדו. במבחן אנליזה של שונות דו-גורמית (עונה וסוג החווה) על מספר החיפושיות נמצא כי העונה מובהקת (F=52.73, P<0.001), סוג החווה מובהק (F=6.15, P=0.003) וגם האינטראקציה בין החווה לעונה מובהקת (F=17.08, P<0.001).

הרכב מאספי החיפושיות שונה בין סוגי החוות השונות באביב ( איור 4, RDA: P=0.0240, F=3.53) ובקיץ (RDA: P=0.0020, F= 10.06). איור 4 מראה את הקשר בין סוג החוות למינים מסוימים: מין שנמצא סמוך לסוג חווה מעיד על קשר ביניהם. סוגי תעסוקה שונים הנמצאים במרחק גדול מעידים על השפעה של סוג החווה על הרכב החברה. באביב חוות חקלאות בעלי החיים שונות מהחוות האחרות ( איור 4א), בעוד שבקיץ חוות חקלאות היבול שונות מהחוות האחרות ( איור 4ב).

ישנם מספר מינים נפוצים ביותר באביב ( איור 4א) כמו אירודית ( Erodius reichei) ומזוסטנה ( Mesostena angustata), הנמצאים בקרבת חוות תיירות, ובצפיפות נמוכה יותר בקרבת חוות חקלאות בעלי חיים. בקיץ ישנם מינים, כמו פצירנית ( Trachiderma philistini), פימליה גדולה ( Pimelia grandis), אקיס ( Akis goryi) ובלפס הרכסים ( Blaps sulcata), הנמצאים בצפיפויות גדולות בקרבת חוות חקלאות בעלי חיים וחוות תיירות ובצפיפויות נמוכות בקרבת חוות חקלאות יבול (איור 4ב).

דיון

תוצאות המחקר מעידות שקבוצות שונות מגיבות באופן שונה לחוות ובאופן שונה מאד בין העונות. הפעילות בחווה קובעת את ההשפעה של החווה על הסביבה. באופן כללי, באזור החוות העוסקות בתיירות יש פחות מכרסמים מאשר בחוות האחרות. יש ירידה במספר החיפושיות בקיץ ככל שמתקרבים לחוות חקלאות. כשמתקרבים לחוות חקלאות יבול יורד מספר החיפושיות, בעיקר ממינים נפוצים ממשפחת השחרוריות כגון בלפס, פימליה ופצירנית. מספר הזוחלים עולה ככל שמתקרבים לחוות, ובעיקר נכון הדבר לגבי חוות חקלאות יבול בקיץ. באביב הנתונים הטרוגניים יותר, עם נטייה לירידה קלה במספר הזוחלים ככל שמתרחקים מהחוות.

ההיסטוריה של אזור הר הנגב רצופה בסוגים שונים של התיישבויות מאז התקופה הפלאוליטית, לפני למעלה מעשרת אלפים שנה [6] וכוללת שגשוג של ממלכות שונות. התיישבויות אלה, שכללו חקלאות ומרעה, התבססו על ניצול נכון של המשאב המגביל העיקרי במדבר, המים, בדרכים שונות, כדוגמת טרסות ושיחים. צורת חיים זו אפשרה קיום מאוזן עם הסביבה [12]. מאז קום המדינה החלה התיישבות מדגם שונה, המתבססת על מקורות מים מחוץ לאזור. ההתיישבות עד לעשור האחרונה כללה שתי עיירות וכעשרה יישובים קטנים. בעשור האחרון הושלש מספר היישובים על-ידי הכנסת חוות הבודדים. נוצר מצב חדש בהר הנגב - יש מספר רב מאוד של יישובים המקבלים מים מחוץ לאזור, אם כי גודל האוכלוסייה עדיין קטן באופן יחסי. התוצאה היא רצף של איים ירוקים בלב המדבר. חוות הבודדים עשויות לפגוע ברצף של מערכות אקולוגיות ומגוון ביולוגי בהר הנגב [4]. בחלק מהנתונים שלנו נראה כי עצם קיום החווה משנה את הרכב החברה בהשוואה לקבוצת הביקורת, כי אופי החווה משפיע, וכי גם במרחק של 500 מטר עדיין ניכרים השינויים הקשורים לחווה עצמה. אם החווה משפיעה על הרכב החברה למרחק היפותטי ברדיוס 1 ק"מ, עשוי להיווצר בהר הנגב מסדרון של מערכת אקולוגית עם חברה שונה ( איור 5). מסדרון זה יכול לאפשר למינים שונים לחדור אל תוך המדבר הקיצון וכן להיות חיץ וליצור שתי מערכות אקולוגיות בהר הנגב: מערבית ומזרחית, שהמסדרון שהוזכר לעיל חוצץ בין מינים ואוכלוסיות משתי המערכות האקולוגיות. השטח הבלתי מופר יהפוך לקטוע ביותר.

מן המחקר מתברר שלחוות אין השפעה חד-כיוונית בשטח שסביבן. לא נצפתה בשום קבוצה ירידה מונוטונית של מספר הפרטים או פגיעה במגוון הביולוגי כתלות במרחק בכל העונות. באופן כללי, במרחקים שבדקנו לא נצפה הבדל משמעותי שנובע ממידת הקִרבה לחווה. רוב ההבדלים שמצאנו היו בין חלקות הביקורת לחוות ובין סוגי החוות. החוות נמצאות בשטח הטרוגני, כל חווה נמצאת בתוואי שטח מעט שונה, ולכן ההשוואה ביניהן לא פשוטה. שום קטגוריה לא בולטת בהשפעות השליליות שלה. בעוד שחוות תיירות וחוות חקלאות בעלי חיים כנראה מורידות את צפיפות המכרסמים, חוות חקלאות יבול מעלות את מספר הזוחלים ומורידות את צפיפותן של חלק מהחיפושיות. ברור שישנם מינים רבים אחרים המושפעים מהחוות שלא בדקנו, כולל מינים נדירים, מינים מתפרצים הנלווים לאדם ואחרים. באותה מידה שקבוצות שונות הגיבו באופן דיפרנציאלי לחוות, כך גם צפוי שההשפעה של החוות על כלל המגוון הביולוגי תהיה דיפרנציאלית.

הנגב מכיל עירוב של פיתוח התיישבותי ובו מושבים חקלאיים, קיבוצים, חוות בודדים, עיירות פיתוח ופזורה בדואית. ניתן לאפיין כל אחד מאלה בעזרת הגורמים החשובים המשפיעים על אקולוגיה: צפיפות אוכלוסין ושימושי קרקע. חוות הבודדים הן סוג ההתיישבות שצפיפות האוכלוסין בו היא הנמוכה ביותר - משפחה אחת בשטח החווה. להבדיל, בקיבוץ שדה בוקר מתגוררים כ-370 תושבים ובמדרשת בן-גוריון כ-1,200 תושבים [3]. לכן, כל השפעה הנצפית מחוות בודדים היא השפעה של משפחה בודדת אחת. אין מחקר זה טוען שהחוות משפיעות באופן שונה על הסביבה מאשר קיבוצים, מושבים, הפזורה הבדואית ואף עיירות באזור. ההבדל היחיד הוא מספר החוות ביחס לגודל האוכלוסייה הנתמכת. 27 משפחות שיתגוררו ביישוב אחד ישפיעו פחות על הסביבה מאשר 27 חוות.

אנו מתייחסים לחוות הבודדים כאל חלק מהפרדיגמה של הפיתוח ההתיישבותי, שגורמת לזחילה עירונית. סוג זה של התיישבות משמעותי להשפעות אקולוגיות משלוש סיבות: ראשית, גם אם לחוות השפעות דומות לאלה של סוגי ההתיישבות האחרות ששטחן דומה, ההשפעה לכל אדם גבוהה ביותר. שנית, להבדיל מיישוב עירוני כמו ירוחם, מצפה רמון ובאר שבע, שימוש הקרקע העיקרי הוא חקלאות (כמו הקיבוצים והמושבים) שהוא המשפיע ביותר [26]. ושלישית, החוות ממוקמות באזורים רגישים אקולוגית, ובמקרים רבים אף סמוך לשמורות טבע [15]. מיקום זה עשוי להביא לכך שפעילות חוות בודדים תשפיע על מינים בשמורות טבע, שקודם לכן היו רחוקים ממקומות יישוב.

לא מפתיע שהתוצאות שלנו רק מרמזות על השפעה ואינן החלטיות. תגובות אקולוגיות לשינויים בשימושי קרקע מתבטאות בתהליכים ארוכי טווח שמצריכים ניטור ארוך טווח שעשוי להימשך גם עשורים [15]. תוצאות המחקר שלנו מרמזות על שינויים המתרחשים כתוצאה מהקמת החוות, ולכן יש להמשיך לעקוב אחר שינויים אלה לאורך זמן. לפי פרדיגמת שמירת הטבע [20, 32], לפיתוח התיישבותי כגון זה של חוות הבודדים, יש השפעה רבה בעיצוב המגוון הביולוגי של מרכז הנגב. שינויים בהרכב החברה יכולים להוביל להיכחדות של אוכלוסיות ולירידה בתפקוד של המערכות האקולוגיות בנתינת שירותים אקולוגים לאדם [17]. תוצאות מחקר זה מחזקות את הצורך בבחינת דרכי התיישבות צמודות דופן אל מול הקמת יישובים נוספים, כמו גם בשקילת מספר היישובים כמשתנה חשוב בבחינת השפעת האדם על הסביבה בנגב.

# data[].attributes.attachment_link.title
השפעת חוות הבודדים בנגב על המגוון הביולוגי בסביבתן - אקולוגיה וסביבה

# data[].attributes.attachment_link.description
מבוא אף על פי שהנגב נחשף להשפעת אדם במשך אלפי שנים [6, 12], פעילות האדם במאה השנים האחרונות גבוהה יותר [29] והשפעתה על המגוון הביולוגי רבה יותר [35]. יישובים משפיעים מעבר לשטח שהם תופסים, דרך פעילות אדם סביב היישוב וניוד משאבים, אנשים, וכלי תחבורה ליישוב [18, 19].

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
© 1972 Rem Koolhaas, and Elia Zenghelis, with Madelon Vriesendorp, and Zoe Zenghelis. MoMA Collection

These drawings come from a series of eighteen drawings, watercolors, and collages called Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture. The dense pictographic storyboard reflects Koolhaas's earlier stints as journalist and screenwriter and is intended to be read simultaneously as a factual and a fictional scenario for the contemporary metropolis.

The title of the project alludes to Cold War West Berlin, a restricted enclave encircled by a forbidding wall-in effect, a prison on the scale of a metropolis, and one in which people sought refuge voluntarily. Exodus proposes a walled city in a long strip, with tall barriers that cut through London's urban fabric-an intervention designed to create a new urban culture invigorated by architectural innovation and political subversion. Here Koolhaas and his collaborators use collage to create vivid scenes of life within these visionary urban confines.

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Allotments, Collage, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

Once, a city was divided in two parts. One part became the Good Half, the other part the Bad Half. The inhabitants of the Bad Half began to flock to the good part of the divided city, rapidly swelling into an urban exodus.
If this situation had been allowed to continue forever, the population of the Good Half would have doubled, while the Bad Half would have turned into a ghost town. After all attempts to interrupt this undesirable migration had failed, the authorities of the bad part made desperate and savage use of architecture: they built a wall around the good part of the city, making it completely inaccessible to their subjects.

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, Training the New Arrivals, project, Axonometric projection. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

The Wall was a masterpiece.
Originally no more than some pathetic strings of barbed wire abruptly dropped on the imaginary line of the border, its psychological and symbolic effects were infinitely more powerful than its physical appearance.
The Good Half, now glimpsed only over the forbidding obstacle from an agonizing distance, became even more irresistible.
Those trapped, left behind in the gloomy Bad Half, became obsessed with vain plans for escape. Hopelessness reigned supreme on the wrong side of the Wall.
As so often before in this history of mankind, architecture was the guilty instrument of despair.

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Strip, Project, Aerial Perspective, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

Architecture

It is possible to imagine a mirror image of this terrifying architecture, a force as intense and devastating but used instead in the service of positive intentions. Division, isolation, inequality, aggression, destruction, all the negative aspects of the Wall, could be the ingredients of a new phenomenon: architectural warfare against undesirable conditions, in this case London. This would be an immodest architecture committed not to timid improvements but to the provision of totally desirable alternatives.
The inhabitants of this architecture, those strong enough to love it, would become its Voluntary Prisoners, ecstatic in the freedom of their architectural confines.
Contrary to modern architecture and its desperate afterbirths, this new architecture is neither authoritarian nor hysterical: it is the hedonistic science of designing collective facilities that fully accommodate individual desires.
From the outside this architecture is a sequence of serene monuments; the life inside produces a continuous state of ornamental frenzy and decorative delirium, an overdose of symbols. This will be an architecture that generates its own successors, miraculously curing architects of their masochism and self-hatred.

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Avowal, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

The Voluntary Prisoners

This study describes the steps that will have to be taken to establish an architectural oasis in the behavioral sink of London.
Suddenly, a strip of intense metropolitan desirability runs through the center of London.
This Strip is like a runway, a landing strip for the new architecture of collective monuments.
Two walls enclose and protect this zone to retain its integrity and to prevent any contamination of its surface by the cancerous organism that threatens to engulf it.
Soon, the first inmates beg for ad mission. Their number rapidly swells into an unstoppable flow.
We witness the Exodus of London. The physical structure of the old town will not be able to stand the continuing competition of this new architectural presence. London as we know it will become a pack of ruins.

Reception Area

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Reception Area, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

After crossing the Wall, exhausted fugitives are received by attentive wardens in a lobby between the Reception Area and the Wall. The consoling atmosphere of this waiting room is an architectural sigh of relief. The first step in the indoctrination program of the other side of the Wall is realized: the newcomers enter the Reception Area.
On arrival a spectacular welcome is given to all. The activities inside the Reception Area require minimal training for new arrivals, which is only accomplished by overwhelming previously undernourished senses. The training is administered under the most hedonistic conditions: luxury and well-being.
The Reception Area is permanently crowded by amateurs who through their dealings exercise an inspired state of political inventiveness, which is echoed by the architecture.
The senses are overwhelmed by thought.
The sole concerns of the participants are the present and the future of the Strip: they propose architectural refinements, extensions, strategies. Excited groups elaborate proposals in special rooms, while others continuously modify the model. The most contradictory programs fuse without compromise.

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, Exhausted Fugitives Led to Reception, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

Central Area

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Central Area, project, Plan, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Central Area, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

The roof of the Reception Area, accessible from the inside, is a high-altitude plateau from which both the decay of the old town and the physical splendor of the Strip can be experienced.
From here, a gigantic escalator descends into a preserved fragment of the "old" London.
These ancient buildings provide temporary accommodation for recent arrivals during their training period: the area is an environmental sluice.

Ceremonial Square

The other (west) side of the roof is completely empty, except for the tower of the Jamming Station, which will protect the inhabitants of the Strip from electronic exposure to the rest of the world. This black square will accommodate a mixture of physical and mental exercises, a conceptual Olympics.

Tip of the Strip

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Tip of the Strip, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

This is the frontline of the architectural warfare waged on the old London. Here, the merciless progress of the Strip performs a daily miracle; the corrective rage of the architecture is at its most intense. In a continuous confrontation with the old city, existing structures are destroyed by the new architecture, and trivial fights break out between the inmates of the old London and the Voluntary Prisoners of the Strip. Some monuments of the old civilization are incorporated into the zone after a rehabilitation of their questionable purposes and programs.
A model of the Strip, continuously modified through incoming information from the Reception Area, conveys strategies, plans, and instructions. Life in the building barracks at the Tip of the Strip can be hard, but the ongoing creation of this object leaves its builders exhausted with satisfaction.

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Baths, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

The Park of the Four Elements

Divided into four square areas, the Park of the Four Elements disappears into the ground in four gigantic steps.
The first square, "Air," consists of several sunken pavilions overgrown with elaborate networks of ducts that emit various mixtures of gasses to create aromatic and hallucinogenic experiences.
Through subtle variations in dosage, density, and perhaps even color, these volatile scented clouds can be modified or sustained like musical instruments.
Moods of exhilaration, depression, serenity, and receptivity can be evoked invisibly in programmed or improvised sequences and rhythms. Vertical air jets provide environmental protection above the pavilions.
Identical in size to the first square but sunken below surface level is "Desert," an artificial reconstruction of an Egyptian landscape, simulating its dizzying conditions: a pyramid, a small oasis, and the fire organ -a steel frame with innumerable outlets for flames of different intensity, color, and heat.
It is played at night to provide a pyrotechnic spectacle visible from all parts of the Strip, a nocturnal sun.
At the end of tour linear caves, mirage machines project images of desirable ideals.
Those in the Desert who enter the tubes run to reach these beatific images. But actual contact can never be established: they run on a belt that moves in the opposite direction at a speed that increases as the distance between mirage and runner shrinks. The frustrated energies and desires will have to be channeled into sublimated activities. (The secret that the pyramid does not contain a treasure chamber will be kept forever.)
Deeper still into the earth is "Water," a pool whose surface is permanently agitated through the regular but variable movement of one of its walls, producing waves of sometimes gigantic proportions. This lake is the domain of some pleasure seekers, who have become completely addicted to the challenge of the waves. Day and night, the sounds of this interior sea serve as the acoustic background to the activities of the Strip.
The fourth square, at the bottom of the pit, "Earth," is occupied by a vaguely familiar mountain, its summit precisely level with the surface of the Strip. At the top, a group of sculptors debate whose bust to carve into the rock; but in the accelerated atmosphere of this prison, no one is important long enough for them ever to reach a conclusion.
The walls of the cavity repeat the past history of this location like a scar; part of a now-deserted Underground line is suspended in this void. Deep in the other walls, cave dwellings and cavernous meeting places are carved out to accommodate certain primordial mysteries.
After spiraling through the tour squares, the wanderer is returned by an escalator to the surface.

Square of the Arts

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Square of the Muses, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

Devoted to the accelerated creation, evolution, and exhibition of objects, the Square of the Arts is the Strip's industrial zone -an urban open space paved in a synthetic material that offers a high degree of comfort to its users. Dispersed on this surface are the buildings where people go to satisfy their love for objects.
There are three major buildings on the Square. One is old; It has always been a museum. The other two were built by the Voluntary Prisoners. The first bulges from the surface; it was built. It with the materials of the second, which was carved out of the Square and is in fact the interior of the first. At first sight it is impossible to understand that these twin buildings are one, and that this is not a secret. Cooperatively forming an instrument for the indoctrination of the existing culture, they display the past in the only possible way: they expose memory by allowing its provocative vacuums to be filled with the explosive emotions of onlookers. They are a school. The density and impenetrability of the first building intensifies the expectation of arriving students who wait outside its gates, while the apparent emptiness of the second provokes anxious suspense. The visitors, driven by an irresistible power, begin a journey down the escalators that link a series of enigmatic galleries into an exploration of the most mysterious corners of history. At the lowest gallery, they discover a bottomless interior; new galleries are under construction, filling, as completed, with unfamiliar works that emerge in a continuous flow from a tunnel that is seemingly connected to the old museum.
Returning to the surface, the traces of this course are retained on the retina and transferred to certain parts of the brain.
The old building contains erased pictures of the past. The uninformed visitor's first impression is of an almost infinite number of empty frames, blank canvases, and vacant pedestals. Only those with knowledge acquired on the previous course can decipher the spectacle by projecting their memories onto these empty provocations: a continuous film of images, improvements, and accelerated versions of the history of art automatically produce new works, filling the space with recollections, modifications, and inventions.
Apart from these three main buildings, the only tangible exhibits in the Square are small buildings that resemble pawns on the grid of an ancient game. They are dropped like meteorites of unknown metaphysical meaning, waiting to be moved to the next intersection of the game; with each move they are further deciphered.

Baths

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Baths, project, Axonometric projection, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

The function of the Baths is to create and recycle private and public fantasies, to invent, test, and possibly introduce new forms of behavior. The building is a social condenser.
It brings hidden motivations, desires, and impulses to the surface to be refined for recognition, provocation, and development.
The ground floor is an area of public action and display, a continuous parade of personalities and bodies, a stage for a cyclical dialectic between exhibitionism and spectatorship. It is an area for the observation and possible seduction of partners who will be invited to participate actively in private fantasies and the pursuit of desires.
The two long walls of the building consist of an infinite number of cells of various sizes to which individuals, couples, or groups can retire. These cells are equipped to encourage indulgence and to facilitate the realization of fantasies and social inventions; they invite all forms of interaction and exchange.
The public area/private cells sequence becomes a creative chain reaction. From the cells, successful performers or those confident about the validity and originality of their actions and proposals filter into the two arenas at both ends of the Baths. Finally, in the arena, they perform. The freshness and suggestiveness of these performances activate dormant parts of the brain and trigger a continuous explosion of ideas in the audience. Overcharged by this spectacle, the Voluntary Prisoners descend to the ground floor looking for those willing and able to work out new elaborations.

Institute of Biological Transactions

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Institute of Biological Transactions, project, Plan oblique, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

The Institute sustains the Voluntary Prisoners through biological emergencies and physical and mental crises; it also demonstrates the harmless nature of mortality.
It is divided into four parts by a cruciform building. The first part, the hospital, contains the complete arsenal of modern healing, but is devoted to a radical deescalation of the medical process, to the abolition of the compulsive rage to heal. No forced heartbeats here, no chemical invasions, no sadistic extensions of life. This new strategy lowers the average life expectancy and with it, senility, physical decay, nausea, and exhaustion. In fact, patients here will be "healthy.
The hospital is a sequence of pavilions, each devoted to a particular disease. They are connected by a medical boulevard -a slow-moving belt that displays the sick in a continuous procession, with a group of dancing nurses in transparent uniforms, medical equipment disguised as totem poles, and rich perfumes that suppress the familiar stench of healing, in an almost festive atmosphere of operatic melodies.
Doctors select their patients from this belt, invite them to their individual pavilions, test their vitality, and almost playfully administer their (medical) knowledge. If they fail, the patient is returned to the conveyer; perhaps another doctor tries the patient, but it soon becomes apparent that the belt leads beyond the pavilions, through the cruciform building, and straight into the cemetery.
The mood here is continuously festive. The same smells, the same ethereal dance, are made still more human by the contrast between the ruthlessly formallay out of the plots and the unnaturalness of the dark green shrubbery.
In another part of the square, the Three Palaces of Birth, there is a statistical balance between births and deaths. The physical proximity of these events suggests the consolation of a causal relationship between the two, a gentle relay. The lowering of the average life expectancy creates an ambitious urgency; it does not allow the luxuries of underexploited brains, the artificial prolongation of childishness or wasted adolescence. The Three Palaces of Birth will also care for babies, educating them and turning them into small adults who -at the earliest possible date - can activefy participate in life in the Strip.
In the fourth part, mental patients will be on display as in former days, not as themselves but as part of a well-produced exhibition of their delusions, sustained by the most advanced technical equipment: an infinite number of Napoleons, Florence Nightingales, Einsteins, Jesus Christs, and Joans of Arc all in their custom-made uniforms.
Finally, the cruciform building, which separates the four compartments, contains the archives- records of all vital facts, developments, and life incidents of past and present Prisoners. Bureaucracy, so often criticized for its passion for control, contempt for privacy, and moral blindness, guarantees the Prisoners a new kind of immortality: this statistical treasure, linked to the most imaginative computers, produces not only instant biographies of the dead in seconds, but also premature biographies of the living -mixtures of facts and ruthless extrapolations -used here as essential instruments for plotting a course and planning the future.

Park of Aggression

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Park of Aggression, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

In this recreational area, rudimentary structures were erected to correct and channel aggressive desires into creative confrontations. The unfolding ego/world dialectic generates the continuous emergence of conflicting ideologies. Their imposed coexistence invokes childish dreams and the desire to play. The Park is a reservoir of sustained tension waiting to be released, a gigantic playground of flexible dimensions to accommodate the Strip's only sport: aggression.
Here, conflicts are reenacted: the staged battles dissolve the corrosive hysteria of good manners. On an individual level, the Park is a sanatorium where patients recover from remnants of Old World infections: hypocrisy and genocide. The diagnoses provide richer forms of intercourse. The most prominent edifices are the two towers. One is infinite, a continuous spiral; the other, consisting of 42 platforms, has a familiar architectural style. Magnetic fields between these towers create a tension that mirrors the psychological motivations of their users.
Entry to the Park is free, and performances are continuous; visitors arrive alone, in pairs, or in small groups. The aggressive confidence of the players compensates for the electrifying uncertainty about the safety of the square tower. Inside the tower are shelves containing cells where visitors withdraw to vent suppressed hatred, freely abusing each other.
But these private antagonists are also spectators: the shelves serve as viewing galleries which overlook the larger platforms of the tower, provoking visitors to join groups involved in unknown physical transactions below. As remnants of shyness are overcome, visitors add their private energies to this incredibly demanding and mutant form of social behavior. In an agitated sleep, they ascend the tower; as they pierce each floor, their view of the activity below improves, and around the architecture of great height they experience an exhilarating new sensation of the unfolding spectacle.
As their tower leans forward, they push their antagonist into an abysmal fall through the relentless spiral of introspection. Its digestive movements consume excessive softness: it is the combustion chamber for the fat underneath the skin. The human missiles, helped by centrifugal acceleration, escape through a chosen opening in the walls of the spiral. They are objects of terrifying energy released into a trajectory of irresistible temptations.
The entire surface of the Park -the air above and the cavities below -becomes a full scale battlefield. As the operations continue into the night they take on the appearance of hallucinatory celebrations against the backdrop of an abandoned world of calculated extermination and polite immobility.
As they return from their nocturnal adventure, the visitors celebrate their collective victories in a gigantic arena that crosses the Park diagonally.

The Allotments

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Allotments, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Allotments, Oblique View, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

To recover in privacy from the demands of intense collectivism, each Voluntary Prisoner has a small piece of land for private cultivation. The houses on these Allotments are built from the most lush and expensive materials (marble, chromium, steel); they are small palaces for the people. On a shamelessly subliminal level this simple architecture succeeds in its secret ambition to instill gratitude and contentment.
The Allotments are well supervised so that both external and internal disturbances can be avoided, or at least quickly suppressed.
Media intake in this area is nil. Papers are banned, radios mysteriously out-of-order, the whole concept of "news" ridiculed by the patient devotion with which the plots are plowed; the surfaces are scrubbed, polished, and embellished. Time has been suppressed.
Nothing ever happens here, yet the air is heavy with exhilaration.

Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture, The Strip, project, 1972. MoMA Collection © 2013 Rem Koolhaas.

# data[].attributes.attachment_link.title
Exodus, or the Voluntary Prisoners of Architecture - Tehran Projects

# data[].attributes.attachment_link.description
'Tehran Projects' shares and publishes the Architectural Writings, Projects, and Critiques. Beside the publication, It aims to build up a critical framework in which the city and its architecture can be read through.

# data[].attributes.attachment_caption
AD 63 Folding in Architecture 1993 parts missing