# data[].attributes.body
Cartea „Toate drepturile rezervate”, de Gregory S. Katsoulis este una foarte realistă, dar și sufocantă. De ce realistă? Ei bine, deoarece prin povestea lui Speth și a celorlalți oameni din orașul lor descoperim că autorul vrea să sublinieze apăsat dependența noastră de internet și faptul că poate crea consecințe grave. Poate nu chiar să purtăm brățări și să plătim tot, dar consecințe mai realiste.

Cartea este sufocantă, deoarece acțiunea, faptul că erau obligași să plătească pentru orice hest sau cuvânt pare foarte obositor din postura mea de cititor, dar și din postura de personaj dacă ne punem în papucii acestora.

Autorul acestei cărț, Gregory Scott Katsoulis, este scriitor și fotograf specializat în maternitate, este fost educator, a predat la Programul de Vară Exploration găzduit de Wellesley College și la Cursul de Sâmbătă de la Academia Milton. A conceput materiale multimedia educaționale pentru companii precum Simon & Schuster și Pearson. Romanul său de debut este „Toate drepturile rezervate”.

Romanul „Toate drepturile rezervate”este legat de romanul „Enigma Otiliei” de G. Călinescu prin personaje și povestea acestora. Atât în cartea lui Gregory, cât și în cea a lui G. Călinescu personajele principale rămân fără părinți și se străduie să se integreze în societate în felul lor unic.

# data[].attributes.body
În opera „Toate drepturile rezervate” de Gregory S. Katsoulis regăsim tema trecerii de la naivitate la conștientizare. Aceasta este conturată pe parcursul cărții, începând cu naivitatea lui Speth cu privire la brățări și obligația pe viață de a plăti cuvintele. Aceasta vede în brățări ceva nou, interesant și care îți zice ca ești mare, ai crescut, dar în momentul în care Beecher se sinucide descoperă cât de dură este realitatea în care trăiește. În momentul împlinirii vârstei de 15 ani, când trebuie să citească acel discurs pompos pentru investitori această face semnul închiderii de fermoar la buze și decide să nu mai vorbească și să își arunce în brațe greutățile vieții unui om diferit, batjocorit de cei bogați, dar îndrăgit de cei cu un statul material mai scăzut. În urma acestei decizii Speth pășește pe drumul maturizării și al conștientizării faptelor ei și faptul că fără să își dea seama inițial, aceasta inițiază o revoltă tăcută, aceasta devenind un model de urmat.

Astfel, această temă este observată pe parcursul cărții prin dezvoltarea lui Speth de la un copil naiv la un adolescent matur și conștient de faptele sale.

# data[].attributes.body
Ce am descoperit despre mine în timp ce lucram la acest proiect?

În timp ce lucram la acest proiect, dar și în timpul lecturii cărții, am descoperit incapabilitatea de a nu vorbi, așa cum a făcut Speth și că, două cărți atât de diferite au multe lucruri în comun.

Ce mi-a plăcut cel mai mult?

Cel mai mult mi-a plăcut să scriu acea scrisoare de la Speth pentru Beecher.

Ce mi-a fost cel mai greu?

Cel mai greu mi s-a părul punctul 1 deoarece m-am simțit constrânsă de acel „maxim 30 de rânduri” și nu am putut dezvolta tot atât cat aș fi vrut.

# data[].attributes.body
Cartea „Toate drepturile rezervate”, de Gregory S.

Cartea „Enigma Otiliei” de George Călinescu

# data[].attributes.attachment_link.title
Shelf Awareness for Wednesday, July 12, 2017

# data[].attributes.attachment_link.description
Welcome to the Web site for Shelf Awareness: Daily Enlightenment for the Book Trade, the free e-mail newsletter dedicated to helping the people in stores,…

# data[].attributes.headline
Cartea ,,Toate drepturile rezervate “ de Gregory S.

# data[].attributes.subject
Cartea ,,Toate drepturile rezervate “ de Gregory S.

# data[].attributes.body
Cartea ,,Enigma Otiliei” de George Calinescu

https://ro.m.wikipedia.org/wiki/George_C%C4%83linescu

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
critic, istoric literar, scriitor, publicist român

George Călinescu (n. 19 iunie 1899, București - d. 12 martie 1965, Otopeni) a fost critic, istoric literar, scriitor, publicist, academician român, personalitate enciclopedică a culturii și literaturii române, de orientare, după unii critici, clasicizantă, după alții doar italienizantă sau umanistă. Este considerat drept unul dintre cei mai importanți critici literari români din toate timpurile, alături de Titu Maiorescu și Eugen Lovinescu. Și-a semnat întotdeauna articolele ca G. Călinescu, după o modă destul de răspândită în perioada interbelică. Prenumele lui adevărat, în actele de stare civilă, era Gheorghe; în ultimele decenii, se folosește preponderent denumirea „George Călinescu", apocrifă și eronată, dar consacrată de uz.

Se naște la București ca Gheorghe Vișan, fiul Mariei Vișan.[6] Copilul e crescut de impiegatul CFR Constantin Călinescu și de soția sa, Maria, în casa cărora mama băiatului lucra ca menajeră. Familia Călinescu, împreună cu „femeia din casă" și copilul, se mută la Botoșani, apoi impiegatul Călinescu este transferat la Iași. Aici în 1906, Gheorghe Vișan (viitorul scriitor) e înscris la Școala „Carol I", de pe lângă Liceul Internat. În 1907, Maria Vișan (mama sa naturală) acceptă ca soții Călinescu, care nu aveau copii, să-l înfieze. De acum, se va numi Gheorghe Călinescu (și trebuie menționat că acesta a rămas, pe tot parcursul vieții, numele său oficial, utilizarea - evitată consecvent de scriitorul însuși -, atât în exprimarea orală, cât și în scris, a prenumelui „George", de fapt incorectă, dar tot mai frecventă în ultima vreme, este o ispravă a posterității: tolerată și în cele din urmă acceptată, ea se explică foarte probabil prin interpretarea, bine intenționată, însă eronată, a pseudonimului „G. Călinescu"). Se mută la București în 1908, an în care se înscrie la gimnaziul Gheorghe Șincai. În copilărie nu a excelat cu nimic, s-a lăsat învăluit în aura mediocrității.

După parcurgerea primelor două clase primare la Iași, la Colegiul Carol I, a celorlalte două la București, la Școala Cuibul cu barză, apoi gimnaziul Dimitrie Cantemir la București, își încheie studiile medii la Liceul „Gheorghe Lazăr" din București și pe cele universitare la Facultatea de Litere și Filozofie din București, la care intră în 1919. Își ia licența în Litere în 1923. Teza de licență purta titlul Umanismul lui Carducci. Devine profesor de limba italiană pe la diverse licee bucureștene și timișorene, apoi pleacă la Roma, pentru doi ani cu o bursă pentru Școala română din Roma, instituție de propagandă culturală românească, fondată de profesorul și istoricul Vasile Pârvan.

Profesorii care i-au marcat studenția sunt Ramiro Ortiz, care preda limba și literatura italiană la Facultatea de Litere și Filozofie din București, și Vasile Pârvan, un alt spirit enciclopedic interbelic, de la Universitatea din București.[7]

Între profesorul de italiană Ramiro Ortiz și student s-a născut o strânsă amiciție. Peste ani, studentul de odinioară a mărturisit, adesea, că datorită acestui fin intelectual și-a însușit o „educație literară" de excepție: „Cu el m-am deprins a scrie cărți, cu el am deprins meșteșugul informației literare și al construcției critice pe substrat istoric, de la el știu tot ce știu". Sub îndrumarea lui Ramiro Ortiz a început să traducă din limba italiană. În timpul studenției a tradus romanul lui Giovanni Papini, Un om sfârșit, și o nuvelă din romanul lui Giovanni Boccacio, Decameronul (1921). Tot la îndemnul profesorului Ortiz își începe colaborarea la revista Roma, primul număr al cărei a apărut în ianuarie 1921, și călătorește cu colegii de facultate în Italia în 1921. Prima lui carte va fi scrisă în limba italiană, Alcuni missionari catolici italiani nella Moldavia nei secoli XVII e XVIII a apărut în 1925 și tratează propaganda Vaticanului în Moldova ca un soi de modalitate de a contracara Reforma luterană. Studentul a publicat 68 de documente diferite descoperite în urma documentării în Arhiva Vaticanului.[8]

Evident o influență indirectă au avut-o studiile critice ale lui Titu Maiorescu și, de ce nu, cele ale lui Garabet Ibrăileanu, de care se va apropia mai apoi în deceniul următor.

Dacă în București, alături de profesorul Ortiz, a avut revelația vocației sale creatoare, în capitala Italiei, atenția lui G. Călinescu s-a focalizat asupra lui Vasile Pârvan, directorul Școlii Române, actualmente Accademia di Romania. Pârvan a reprezentat cel de-al treilea pilon în formarea adevăratei personalități a lui Călinescu, după Titu Maiorescu și Ramiro Ortiz. Tînărul a fost deopotrivă captivat de erudiția și puterea de muncă, dar și de concepția despre existență a savantului.

Spre acest „părinte" spiritual Călinescu s-a întors întotdeauna, ori de câte ori greutățile vieții păreau să-l îngenuncheze. El a observat că Pârvan avea o înzestrare intelectuală obișnuită, dar în ciuda „normalității" ei, mintea îi era „exercitată în toate potențele" sale, munca pentru el semnifica „asceza", iar truda constantă pentru atingerea unui ideal se transformă într-o filozofie existențială. Viața este pieritoare, dar omul poate înfrânge moartea și uitarea prin creație, iar cel ce urmărește atingerea unui anume țel în vremelnica-i existență pământeană trebuie luat ca îndemn și simbol de suflet ardent: „... dacă nu fiecare este în stare să devină un Pârvan, fiecare vede în el o pildă, adică o formă la care ar putea ajunge dacă ar voi să facă aceleași renunțări".[9]

În 1926 se mută cu chirie într-o casă din București, obține o detașare la Liceul Gh. Șincai și citește pentru prima oară la cenaclul lui Eugen Lovinescu, Sburătorul. În 1929, se căsătorește cu Alice Vera, fiica unor mici proprietari bucureșteni. Episodul foarte amuzant al primei întâlniri a celor doi viitori soți este descris cu lux de amănunte în romanul Cartea nunții.

Editează, de asemenea, revistele Sinteza în 1927, în colaborare cu alți scriitori, și două numere din revista sa personală Capricorn în 1930. Aventura de a avea propria sa revistă se încheie cu un eșec financiar, dar în paginile acestor reviste descoperă rețeta criticii aplicate literaturii române. Cele două reviste constituie astfel un soi de poligon de încercări. Dar poate cea mai fertilă experiență e cea de cronicar la revista Viața românească, începând cu 1931, revista fiind coordonată de criticul Garabet Ibrăileanu. Din 1931 devine profesor definitiv de literatură română. În 1933 va inaugura în Adevărul literar și artistic rubrica celebră Cronica mizantropului, care va da titlul unei cărți de eseuri.

Devine în 1936 doctor în filozofie și litere la Universitatea din Iași cu o teză intitulată Analiza literară a unui manuscris eminescian ( Avatarii faraonului Tlà), o nuvelă postumă a lui Mihai Eminescu, descoperită și pusă în valoare pentru prima dată de el. De fapt își extrăsese un capitol de 100 de pagini din propriul său volum, Opera lui Mihai Eminescu, pe care îl dactilografiase în cinci exemplare și îl trimisese membrilor comisiei de examinare, formată din Orest Tafrali, decanul Facultății de litere și filozofie, Octav Botez, referent, Iorgu Iordan, coreferent, Mihai Ralea și I. M. Marinescu.[10] Își susține teza de doctorat în 23 noiembrie 1936. Apoi va fi numit conferențiar de Estetică și critică literară la Facultatea de Filozofie și Litere a Universității din Iași, după ce trece cu nota maximă, 20, concursul pentru postul respectiv. Din 1945 se transferă la Universitatea din București.

În 1926 debutează cu versuri în Universul literar, din 1927 colaborează la Viața literară și Gândirea, cu care va ajunge să polemizeze în paginile revistei proprii, Capricorn. În perioada 1933 și 1934 a făcut parte din comitetul de conducere al revistei Viața românească, revista înființată, la Iași, in 1906. La București colaborează cu prestigioasa Revistă a Fundațiilor Regale, condusă de Alexandru Rosetti și de Camil Petrescu, până în 1947, anul abdicării regelui și al desființării revistei. Fondează la Iași Jurnalul literar în 1939. A condus revistele Jurnalul literar și Lumea și ziarele Tribuna poporului și Națiunea. După 1947 publică în revistele Gazeta literară (devenită mai apoi România literară) și Contemporanul. A mai colaborat la revistele Roma și Sburătorul.[7]

Activitatea de cercetare academică. Criticul literar. Scriitorul

A fost profesor universitar la Facultatea de Litere din Iași și la Facultatea de Litere și Filozofie din București, în două etape. Devine conferențiar al Facultății de Litere al Universității din Iași în 1937, la un an după moartea predecesorului său, Garabet Ibrăileanu, unde predă cursuri de literatură și de estetică. În 1944 devine profesor titular la Universitatea din Iași și un an mai târziu, din 1945, devine profesor titular și la Facultatea de Litere a Universității din București. După 1947 aceasta din urmă și-a schimbat numele în Facultatea de Filologie. Va fi totuși scos de la catedră în ciuda faptului că în perioada interbelică s-a manifestat drept un intelectual democrat, cu idei de stânga, iar în anii '50 devine director al Institutului de Teorie literară și Folclor, care după moarte îi va purta de altfel numele. Va coordona revista Institutului, Studii și cercetări de istorie literară și folclor (1952-1965). Va fi rechemat ca profesor la Facultatea de Litere din București abia în 1961.[7] Din epocă datează mai multe studii ale sale, preocupările sale vizează teme foarte diverse, estetica basmului, literatura spaniolă etc.

Este autorul unor studii fundamentale despre scriitori români ( Viața lui Mihai Eminescu, Opera lui Mihai Eminescu, Viața lui Ion Creangă ș.a.). Publică, după 1945, studii și eseuri privind literatura universală ( Impresii asupra literaturii spaniole, Scriitori străini). Studiul Estetica basmului completează spectrul de preocupări ale criticului și istoricului literar, fiind interesat de folclorul românesc și de poetica basmului.[11] A publicat monografii, în volume separate, consacrate lui Mihai Eminescu, Ion Creangă, Nicolae Filimon, Grigore Alexandrescu (1932-1962), biografii romanțate, numeroase alte studii, eseuri, a ținut numeroase conferințe, academice sau radiofonice, a scris mii de cronici literare în zeci de reviste din perioada antebelică, interbelică și după aceea, până în anul morții, în 1965.

Scrie romane de tip balzacian (cu intenție polemică evidentă), obiective, la persoana a treia, denumite dorice, în terminologia lui Nicolae Manolescu din studiul asupra romanului românesc, Arca lui Noe, începând de obicei cu descrierea decorului caselor, unde are loc acțiunea romanului. Enigma Otiliei, narează povestea de dragoste nefericită dintre Felix și Otilia, Cartea nunții este un roman despre căsătorie, Bietul Ioanide și Scrinul negru au în centru figura unor intelectuali (arhitectul Ioanide în Bietul Ioanide și apoi și în Scrinul negru), iar acțiunea lor are loc în perioada interbelică și imediat după aceasta, în epoca Republicii Populare Române. Ca fapt divers, titlul romanului Scrinul negru provine de la un obiect de mobilier real, un scrin de culoare neagră, pe care l-a cumpărat dintr-un talcioc și în care a descoperit arhiva unei familii. A mai scris versuri, Lauda lucrurilor; teatru, Șun, mit mongol; note de călătorie; publicistică, iar Cronicile mizantropului au devenit brusc, după 1947, Cronicile optimistului.

Intelectual cu idei mai curând de stânga, dar care în timpul dictaturii regelui Carol al II-lea publica în Revista Fundațiilor Regale ode ditirambice la adresa monarhului, George Călinescu a aderat, încă de la sfârșitul lui 1944, la noua ideologie. El a fost directorul a trei dintre cele mai incisive publicații procomuniste din primii ani postbelici- "Tribuna Poporului", "Națiunea" și "Lumea".

George Călinescu a fost deputat în Marea Adunare Națională în legislaturile din perioada 1946-1965.[12]

A făcut mai multe călătorii de documentare în Uniunea Sovietică, (la Kiev, Moscova, Leningrad 1949) și în China comunistă ( Am fost în China nouă, 1953), publicându-și impresiile de călătorie în aceste două volume.

Perioada aceasta poate fi subdivizată în trei etape:

1. Perioada anilor 1948- 1953, când criticul, deși raliat noului regim, este îndepărtat de la catedră, dar numit director la Institutul de Teorie Literară și Folclor, creat special pentru el, devenit după 1965 Institutul de Istorie și teorie literară- George Călinescu. Devine membru al Academiei Republicii Populare Române în 1949.

2. Perioada 1953- 1956, anii destalinizării hrușcioviene, în care însă România lui Gheorghiu-Dej nu se grăbește să urmeze exemplul Moscovei.

Aceste evenimente politice îl găsesc pe Călinescu în faza încercării de creație a unor opere în stilul epocii, dar limbajul trădează imposibilitatea unei adaptări totale la stereotipiile din limba de lemn.

În anul 1953 îi apare romanul Bietul Ioanide iar începând cu 1956 revine în publicistică printr-o rubrică permanentă ( Cronica optimistului) ținută în săptămânalul cultural Contemporanul.

3. Începând cu anii 1955- 1956 și până la moarte (12 martie 1965) se va bucura de aprecieri exclusiv pozitive pentru angajarea sa civică și activitatea de intelectual democrat din perioada interbelică. Își poate retipări aproape întreaga operă, cu excepția Istoriei sale monumentale, care este republicată în anii 80 de asistentul său, devenit între timp profesor, Alexandru Piru. Este înconjurat de onoruri, e premiat și omagiat.

În noiembrie 1964, este internat cu diagnosticul ciroză hepatică la Sanatoriul Otopeni. La 12 martie 1965, la adăpostul nopții, pleacă în lumea umbrelor, lăsând „o operă fundamentală pentru cultura poporului român" (potrivit epitafului literar semnat de Geo Bogza).

După 1989 activitatea sa publicistică postbelică este pusă sub semnul întrebării, Călinescu fiind acuzat de colaboraționism de către anumiți autori, inclusiv unul dintre foștii săi asistenți, Adrian Marino (fost colaborator al Securității comuniste).[13] Aceștia încep un veritabil proces de presă despre George Călinescu, o controversată reevaluare a operei și vieții sale.

A fost liderul unui partid de buzunar, Partidul Național Popular, care prin fuziuni succesive a intrat în Partidul Comunist.[14]. Inițial această funcție i-a fost propusă lui Lucian Blaga de Ana Pauker și Gheorghe Gheorghiu Dej, dar pentru că acesta a refuzat a fost îndepărtat de la catedra de filosofie a Universității din Cluj și numit bibliotecar la B.C.U. filiala Cluj.

În 1946 a fost ales deputat în Parlamentul României, în circumscripția Botoșani, și a fost reales în toate legislaturile, până la moartea sa. Aflat în spital, la sfârșitul lunii ianuarie 1965 a primit delegația circumscripției electorale Răcari. Alegătorii îl propuneau candidat în Marea Adunare Națională.[15]

Alcuni missionari cattolici italiani nella Moldavia nei secoli XVII e XVIII (1925)

Principii de estetică (1939)

Impresii asupra literaturii spaniole (1946)

Sensul clasicismului (1946)

Studii și conferințe (1956)

Scriitori străini (1967)

Ulysse (1967)

Poezii (1937)

Lauda lucrurilor (1963)

Lauda zăpezii (1965)

Șun, mit mongol sau Calea netulburată (1943)[16]

Ludovic al XIX-lea (1964)

Teatru (1965)

Viața lui Mihai Eminescu (1932)

Opera lui Mihai Eminescu (1934)

Viața lui Ion Creangă (1938)

Istoria literaturii române de la origini până în prezent (1941)

Istoria literaturii române. Compendiu (1945)

Universul poeziei (1947)

Nicolae Filimon (1955)

Gr. M. Alecsandrescu (1955)

Ion Creangă (Viața și opera) (1964)

Vasile Alecsandri (1965)

Cronicile optimistului (1964)

Ulysse (1967)

Kiev, Moscova, Leningrad, 1949

Am fost în China nouă, 1953

A fekete komód (Scrinul negru), traducere în limba maghiară de Réz Pál, Európa Könyvkiadó, Budapest, 1963.[17]

Ottilia titka (Enigma Otiliei), traducere în limba maghiară de Lőrinczi László, Irodalmi Könyvkiadó, Bukarest, 1964.[18]

Ottilia titka (Enigma Otiliei), traducere în limba maghiară de Lőrinczi László, Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1964.[19]

[necesită citare]

1. ^ „George Călinescu", Internet Movie Database

2. ^ a b The Fine Art Archive

3. ^ Autoritatea BnF

4. ^ George Călinescu, Brockhaus Enzyklopädie

5. ^ Autoritatea BnF

6. Ion Bălu, ^ Viața lui G. Călinescu, 1981, ed. II. Editura Libra, 1994, p. 15

7. ^ Mircea Zaciu, Marian Papahagi, Aurel Sasu, a b c Dicționarul scriitorilor români, Editura Fundației Culturale Române, 1995, literele A-C, p.551-517.

8. ^ Ion Bălu, Opera lui G. Călinescu, Editura Libra, 2001, p. pp.21-30

9. Ion Bălu, ^ Opera lui G. Călinescu, Editura Libra, 2001, p. pp.36

10. G. Călinescu, ^ Avatarii faraonului Tlà. Anexa: Doctoratul lui G. Călinescu.Ediție îngrijită, prefață, note, anexe și indici de D. Vatamaniuc. Editura Junimea, Iași, 1979, p. 133

11. ^ CRONICA LITERARA / Enciclopedia basmelor, 16 septembrie 2009, Andrei Terian, Ziarul de Duminică, accesat la 25 martie 2013

12. ^ AGERPRES, DOCUMENTAR: George Călinescu, personalitate marcantă a culturii române, www.agerpres.ro, arhivat din original la

13. ^ „Marino, turnătorul lui Eliade și Lovinescu".

14. ^ Stanomir

15. ^ Cum și de ce a murit G. Călinescu - istorie-pe-scurt.ro, accesat pe 11 martie 2015

16. ^ Tulburarea lui Șun, 20 mai 2010, Patras Antonio, Ziarul de Duminică, accesat la 22 martie 2013

17. ^ Domokos Sámuel, A román irodalom magyar bibliográfiája / Bibliografia maghiară a literaturii române, Irodalmi Könyvkiadó, Bukarest, 1966, pag. 361.

18. ^ Domokos Sámuel, A román irodalom magyar bibliográfiája / Bibliografia maghiară a literaturii române, Irodalmi Könyvkiadó, Bukarest, 1966, pag. 361.

19. ^ Domokos Sámuel, A román irodalom magyar bibliográfiája / Bibliografia maghiară a literaturii române, Irodalmi Könyvkiadó, Bukarest, 1966, pag. 361.

Ion Bălu, Călinescu, George. Critică și interpretare, Cartea Românească, 1970

Ion Bălu, G. Călinescu. Eseu despre etapele creației, 1970

Gheorghe Țuțui și Gheorghe Matei, G. Călinescu. Texte social-politice (1944-1965) , Editura Politică, București, 1971.

Ion Bălu, Viața lui G. Călinescu, 1981, ed. a II-a, Editura Libra, 1994

Mircea Martin, G. Călinescu și complexele literaturii române, 1981, ed. a II-a, Editura Paralela 45, 2002

George Călinescu, Istoria literaturii române de le origini și până în prezent, Editura Minerva, 1985

Mircea Zaciu, Marian Papahagi, Aurel Sasu, Dicționarul scriitorilor români, A-C, Editura Fundației Culturale Române, 1995

George Pruteanu, Feldeința călinesciană, Editura "Andrei Șaguna", 2001

Ion Bălu, G. Călinescu: spectacolul personalității, Editura Fundației Culturale Ideea Europeană, 2004

Claudia Matei, George Călinescu și Italia, Editura Princeps Magna, Chișinău, 2011

Dumitru Micu, George Călinescu: între Apollo și Dionysos, București, Editura Minerva, 1979

Opera lui George Călinescu

Legături externe

Commons

Wikicitat

Wikisursă

Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent - C

George Pruteanu, Feldeința călinesciană Arhivat în , la Wayback Machine. (Ed. "Andrei Șaguna", 2001)

Valori ale culturii naționale: 110 ani de la nașterea lui George Călinescu, 19 iunie 2009, Amos News

Dilema omului-secol: "De ce e George Călinescu o sperietoare?", 24 iunie 2010, Vlad Stoicescu, Evenimentul zilei

Călinescu - concubinajul cu comunismul - Cotidianul[nefuncțională], 6 ianuarie 2009, Alexandra Olivotto, Cotidianul

IASII LUI PATRAS / Razbunarea lui Calinescu, 21 iulie 2009, Patras Antonio, Ziarul de Duminică

Pesimism, 5 septembrie 2008, Andrei Terian, Ziarul de Duminică

CRONICA LITERARA / O afacere tenebroasa, 4 februarie 2009, Andrei Terian, Ziarul de Duminică

CRONICA LITERARA/ G. Calinescu: „Poetice sunt diamantul si puroiul", 10 februarie 2010, Andrei Terian, Ziarul de Duminică

Format:Sincronism

# data[].attributes.attachment_link.description
critic, istoric literar, scriitor, publicist român George Călinescu (n. 19 iunie 1899, București - d. 12 martie 1965, Otopeni) a fost critic, istoric literar, scriitor, publicist, academician român, personalitate enciclopedică a culturii și literaturii române, de orientare, după unii critici, clasicizantă, după alții doar italienizantă sau umanistă.

# data[].attributes.body
„Enigma Otiliei” este o operă a lui George Călinescu, având ca temă principală lupta pentru moștenire. Opera începe cu apariția lui Felix la casa lui Costache, unde își propune să continue facultatea de medicină. Aici, el o cunoaște pe Otilia, pe care o simpatizează, dar care este subiectul unei povești de dragoste neîmplinite, deoarece, în final, ea pleacă cu Pascalopol, un om cu un statut social ridicat și un venit financiar atractiv.

Am ales „Enigma Otiliei” deoarece mi s-a părut o operă interesantă și captivantă. Modul în care personajele au gestionat situațiile legate de moștenire și modul în care își gestionau sentimentele m-au făcut să fiu cu adevărat interesat de această lucrare și să lucrez cu drag la acest proiect. Tema iubirii și tema moștenirii mi-au atras atenția într-un mod plăcut. Nu în ultimul rând, am optat pentru această operă deoarece mi se pare mult mai ușor de înțeles, având în vedere că mi-a plăcut mai mult. Sper să ne pice anul viitor la bac! :))))

George Călinescu a fost un critic , istoric literar , scriitor si publicist .Acesta a fost născut în 19 iunie 1899 la București. După parcurgerea primelor două clase primare la Iași, la Colegiul Carol I, a celorlalte două la București, la Școala Cuibul cu barză, apoi gimnaziul Dimitrie Cantemir la București, își încheie studiile medii la Liceul „Gheorghe Lazăr” din București și pe cele universitare la Facultatea de Litere și Filozofie din București, la care intră în 1919.

# data[].attributes.body
În romanul „Enigma Otiliei” de George Călinescu, tema trecerii de la naivitate la conștientizare se vede în evoluția lui Felix Sima. La început, el este un tânăr visător, atras de Otilia, fără să înțeleagă cât de complicate sunt relațiile și cât de mult contează banii. Pe măsură ce interacționează cu familia Tulea și observă cum aceștia manipulează situațiile, Felix începe să vadă realitatea vieții și învață lecții importante despre dragoste, trădare și maturitate.

# data[].attributes.body
Ce am descoperit despre mine în timp ce lucram la acest proiect ?

Am descoperit ca sunt foarte creativ și am capacitatea de a gândii și de a dezvolta foarte bine un text sau o frază , cu termeni aș putea zice ,, academici”.

Ce mi-a plăcut cel mai mult?

Mi-a plăcut cel mai mult să fac scrisoarea de dragoste ❤️

Ce mi-a fost cel mai greu?

Punctul 1 , deoarece este cel mai complex și necesită mai multe informații .

# data[].attributes.attachment_link.title
Rosa Weiß Einfach Schlicht Liebesbrief Valentinstag Liebe A4 Brief

# data[].attributes.body
Am postat-o eu ca și temă pe classroom