# data[].attributes.headline
ЛАЗА  К.  ЛАЗАРЕВИЋ

# data[].attributes.subject
ЛАЗА  К.  ЛАЗАРЕВИЋ

# data[].attributes.body
Лаза  К.  Лазаревић, рођен је у Шапцу 1851. а умро у Београду 1890. Био је лекар и књижевник. Писао је приповетке од којих су најпознатије: ’’Први пут са оцем на јутрење’’, ’’На бунару’’, ’’Све ће то народ позлатити’’, ’’Швабица’’... Многе његове приповетке преточене су на филмском платну. По њему је добила име Специјална болница за психијатријске болести Др Лаза Лазаревић у Београду и у Падинској Скели. Његов споменик налази се у Јевремовој улици у Шапцу.

# data[].attributes.headline
СТАНИСЛАВ  ВИНАВЕР

# data[].attributes.subject
СТАНИСЛАВ  ВИНАВЕР

# data[].attributes.body
Ерудита, књижевник и преводилац Станислав Винавер, рођен је 1. марта 1891. године у Шапцу у угледној јеврејској породици. Отац Аврам Јосиф Винавер био је лекар, а мајка Ружа пијанисткиња. Основну школу завршио је у Шапцу. Гимназијско образовање ја започео у Шабачкој гимназији из које је избачен јер није желео да се учлани у Видовданско коло. Због тога је школовање наставио у Београду, а на париској Сорбони студирао је математику и физику. Дипломирао је на Универзитету у Београду 1930. године.
Школовање је привремено прекинуо да би учествовао у балканским ратовима и Првом светском рату као добровољац, један од 1300 каплара. Био је поручник у славном Ђачком батаљону, прешао је голготу повлачења преко Албаније и на Крфу се ангажовао као уредник Српских новина и радио као службеник Државног пресбироа.
Године 1916, упућен је на информативно-дипломатске послове у Француску и Велику Британију, а потом и у Петроград, као члан српске дипломатске мисије баш у време револуције. По повратку из Русије одржао је једно јавно предавање о Октобарској револуцији у Касини на основу којег је публика стекла утисак да није жалио судбину царске Русије и да није био противник револуционарних превирања. Због тога су га многи означили за левичара и та етикета му је остала у београдским круговима до 1925. године.
По окончању рата, кратко је запослен у Министарству просвете, а потом се немирни и разбарушени дух посветио новинарству и књижевности као припадник шаролике групе младих и нових модернистичких српских књижевника.
Званично је постао члан Југословенског новинарског удружења 20. новембра 1920. године.[4] Радио је као сарадник листова "Политика", "Република", "Време" и других. Писао је као стални критичар за „Време“ и радио као специјални дописник тог листа у Бугарској, Немачкој, Аустрији, Швајцарској и Совјетском Савезу.
Постављен је за аташеа за културу при Посланству у Берлину 29. октобра. 1929. године. Са новим шефом, послаником у Берлину Живојином Балугџићем имао је одличне односе. Он је помагао дописницима Одељења за штампу МИД, а потом дописницима Централног пресбироа.
Његове новинарске путописне репортаже реализоване између два светска рата садрже естетске интенције у жанру.
Убрзо по премештају у Београд, Станислав Винавер је постављен за шефа Публицистичког одсека Централног пресбироа. Овај посао је обављао до 1934. до 1938. године.
Последње године (1945—1955) провео је у Београду радећи као професионални књижевник, сатиричар и преводилац са француског, енглеског, руског, чешког, пољског и немачког језика. Његови специфични преводи, у којима је зарад преношења најдубљег смисла и тумачења превођеног текста видљиво одступао од оригинала, понекад су чак наилазили на одбијање издавача, али су и данас остали ненадмашни, скоро као посебна књижевна дела.

На пољу сатире Винаверове пародије одликују се бескрајно духовитим обртима, свежином израза и префињеним осећајем за гротеску, што је посебно дошло до изражаја у „Пантологијама новије српске пеленгирике“ (1920, 1922. и 1938), које су заправо пародијски пандан „Антологији новије српске лирике“ Богдана Поповића.
Умро је у Нишкој Бањи, 1. августа 1955. године. Његовој сахрани на Новом гробљу у Београду су присуствовали Вељко Петровић, Иво Андрић, Милан Богдановић и др. Имао је два сина Вука, рођеног у Берну 1927, и Константина, рођеног у Берлину 1930. године. Старији син, по професији историчар, био је попут свог оца познат као полиглота. Млађи син, пијаниста, музиколог и оперски драматург, је добио име по добром пријатељу његовог оца Константину Фотићу.

# data[].attributes.headline
ОСКАР  ДАВИЧО

# data[].attributes.subject
ОСКАР  ДАВИЧО

# data[].attributes.body
Оскар Давичо рођен је 18. јануара 1909. године у чиновничкој породици јеврејског порекла у Шапцу. Школовао се у родном граду, Београду и Паризу (Сорбона). Дипломирао је француски језик и књижевност.
Најпознатија дела су му збирке песама ‘’Хана’’ и ‘’Вишња за зидом’’ као и роман ‘’Песма’’.

# data[].attributes.headline
ЈЕВРЕМ  ОБРЕНОВИЋ

# data[].attributes.subject
ЈЕВРЕМ  ОБРЕНОВИЋ

# data[].attributes.body
Рођен је у Горњој Добрињи (код Пожеге) око 1790. године. У време Другог српског устанка, Турци су га заточили у Кулу Небојша, али је касније пуштен на слободу, што га чини јединим заточеником Небојша куле који је из ње изашао жив. У марту 1816. године, Милош Обреновић га је поставио за обор-кнеза Шабачке нахије. Тада му је било само 26 година.

У Шапцу се оженио Томанијом, ћерком Анте Богићевића, с којом је изродио осморо деце — седам кћери и једног сина. Његов син Милош био је отац краља Милана Обреновића.

Јевремова кћерка Анка била је удата за Александра Константиновића, с којим је изродила четворо деце, од којих су Катарина и Александар оставили потомство, како мушко тако и женско. Катарином је хтео да се ожени кнез Михаило Обреновић.
У Шабачкој нахији, Јеврем је имао бројна задужења: прикупљање пореза, комунално и урбанистичко уређење, оснивање и устројство Магистрата, организација здравства и спречавање зараза и епидемија, сузбијање хајдучије, ушоравање села, гушење буна, учешће у дипломатским активностима итд. Учествовао је у гушењу Абулине (1821), Ђакове (1825) и Чарапићеве (1826) буне и својим рукама је, срамно и мучки, убио Милоја Ђака којег је кнез Милош био предао војсци да му суди, а они су одлучили да га поштеде.
У Шапцу је провео 15 година и својим делима сврстао се у ред знаменитих бесмртника. Зато се његов боравак у Шапцу назива „Јевремовим златним добом“. Својим визионарским деловањем ударио је темеље потоњег „Малог Париза“.

Године 1829, Јеврем је из Сомбора довео Јосифа Шлезингера за учитеља музике својој деци. Шлезингер је у Шапцу основао сопствену „музичку капелу“, али ју је кнез Милош убрзо одвео у Крагујевац (1. јуна 1831. године Јосиф Шлезингер постављен је за капелника војне музике у Крагујевцу). Захваљујући Јевремовим напредним схватањима, Шабац је, међу првим градовима у Србији, имао: школу, учитеље, лекаре, апотекаре, „художественике“ итд. Шабачку варош Јеврем је такође по „европејски“ уредио: главне улице су се секле под правим углом, а остале „према њима... изведене лењиром“[тражи се извор]. За време Јевремове владе, у Шапцу су почеле да раде бројне значајне установе: Шабачки магистрат (1823), Школа код Цркве (коју је Јеврем подигао сопственим средствима), грађанска болница са две просторије (већа за болеснике, мања за лекаре, 1826. године), добро опремљена апотека (1826), касарна (зграда са четири просторије) са 60 војника итд. Јоаким Вујић сведочи да је, 1826. године, у Шапцу затекао солидно снабдевену апотеку са лековима у вредности од 5000 гроша.
Године 1824. завршена је градња Јевремовог конака у Шапцу, складне спратне грађевине, која је била међу најлепшим у Србији. У њему се живело по „европејским“ назорима и манирима. Здање је било стециште школованих и учених људи, интелектуалне и уметничке елите ондашње Србије, којима је Јеврем био мецена и потпора.

Јеврем и његов Конак су по много чему значајни: по првом клавиру у тадашњој Србији, дакле не рачунајући три касније присаједињене нахије Источне Србије (кнегиња Сара Карапанџић имала је клавир у Неготину раније), првом савременом кревету и другом намештају и бечком прибору за јело, а имао је и прва пенџерска стакла у Србији (опет, ово нису први застакљени прозори уопште, јер је фиксних застакљених прозора било још у Средњем веку, него прозори који се отварају).

Била је у оквиру Конака и знаменита Јевремова библиотека (са делима Лафонтена, Купера, Скота, Шилера, и других) једна од богатијих у Србији. А у дворишту Конака, као симбол статуса и моћи, стајао је нацифрани фијакер (опет први у Србији), купљен у тадашњој аустријској Војводини.
Јеврем Обреновић умро је 10. септембра 1856. године на свом имању у Влашкој близу Јашија (данас Румунија тада Османско царство), после дуже болести, где је и сахрањен.[2] Ради се о спахилуку Манасија (Јаломица), у којем је Јефрем подигао дворац и православну цркву. Дворац Јефремов (салон!) је сачуван у потпуности и луксузно опремљен, данас представља туристичко-угоститељску атракцију.

# data[].attributes.headline
Јосиф Шлезингер

# data[].attributes.subject
Јосиф Шлезингер

# data[].attributes.body
Јосиф Шлезингер (Сомбор, 1794 — Београд, 1870) српски је композитор јеврејске народности из Војводине који је живео и радио у Сомбору, Новом Саду, Крагујевцу и Београду. Сматра се зачетником српске грађанске музичке културе с почетка XIX века.

Шлезингер, по народности чешки Јевреј, а не Немац, како се то понегде погрешно мисли, своје почетно музичко образовање стекао је код свога оца (Менахем Шлезингер, био је кантор ондашње јеврејске општине) и приватних учитеља у Сомбору и Новом Саду — код кантора Розенберга учио је основе свирања на виолини, а код ондашњег оргуљаша католичке цркве учио је црквену музику и свирање на оргуљама. Од 1810. Шлезингер свира у властелинским оркестрима средње Европе и чувеној пештанској капели Алојза Цибулке, и упознаје разне музичке инструменте и проширује своја знања из музичке теорије. Године 1819, враћа се у Нови Сад, где је постао капелник грађанске гарде и ту радио пуних десет година, бавећи се дириговањем и компоновањем. Ту је саставио свој први музички аранжман за Алписку пастирку, прву српску мелодраму, чији је текст по Мармонтелу написао Атанасије Николић.

Године 1829, Шлезингер је прешао у Шабац где је давао часове из музике, a 1831. године на позив Кнеза Милоша, одлази у Крагујевац, кнежеву престоницу. Тамо је био учитељ музике, оснивач и „капелмајстор“ Књажевско-србске банде. Ова банда је свирала у Књажевско-српском театру Јоакима Вујића и театру Атанасија Николића, као и на државним свечаностима, парадама, баловима и на двору кнеза Милоша.

Шлезингер је био веома плодан музичар. Компоновао је или аранжирао сценску музику за осам позоришних дела, за више од сто маршева за разне оркестарске саставе, многобројне потпурије, хармонизирао више народних и градских песама које су се радо певале. Шлезингер је у Србији постао веома популарана и уважена личност. Име овог зачетника музичког живота у Србији постало је толико популарно да су касније, веома дуго, сваког професионалног музичара звали „Шлезингер“. Шлезингер је преминуо у Београду, 1870. године. У своме родном граду Сомбору добио је улицу.

# data[].attributes.headline
РОБЕРТ  ТОЛИНГЕР

# data[].attributes.subject
РОБЕРТ  ТОЛИНГЕР

# data[].attributes.body
Године 1902. Роберт Толингер је дошао за хоровођу на позив Шабачког певачког друштва, а исте године је постављен и за професора Гимназије: 26. маја 1903. године  на прослави педесетогодишњице Првог београдског певачког друштва, на којој су учествовали хорови из целе земље, Шапчани су извођењем Десете руковети освојили прву награду, а Мокрањац је честитао Толингеру и рекао му да је он више учинио за Десету руковет од њега самог.

# data[].attributes.body
Шабац је град који се налази у Мачванском округу, у северозападном делу Србије, на тромеђи Мачве, Поцерине и Посавине, на десној обали реке Саве. Обухвата територију од 795 km², има 52 насеља и 122.893 становника.

Кратак историјат града. Због стратешког положаја кроз историју многе војсковође и освајачи су бирали подручје Шапца, с намером да на њему воде  одлучујуће битке. Матија Корвин је напокон 15. фебруара 1476. године освојио Шабац. Током неколико наредних векова град је више пута прелазио из турске под аустријску власт и обратно. Током периода владавине једног или другог царства, једне или друге културе, град је мењао свој изглед. За турске владавине, а она је заправо прекидана  само на релативно кратке временске периоде, био је то типични оријентални град, са уским уличицама, малим занатским радњама са ћепенцима и са више џамија са витким минаретима.

Важне битке које су се одиграле у непосредној околини града су: Бој на Шапцу 1476, напад аустријске војске на град 1788-е (у којој је прву војну акцију и рањавање доживео Јозеф Поњатовски), затим Мишарска битка 1806-е која се одиграла на брду Мишару, затим бој на Засавици и бој на Дубљу 1815-е, задње битке Другог српског устанка, Церска операција 1914. и форсирања Саве током битке на Червентији, која се одиграла на пољу Червентија између Шапца и Сремске Митровице, битка за Шабац из 1941-ве године.

Шабац је био и једна од шест градова чији су кључеви предати књазу Михајлу. После Другог светског рата, Шабац добија на значају због фабричког погона

Зорке, која је измештен из Суботице у Шабац 30-их година XX века, а који је унапређен 60-тих и 70-тих година XX века .