# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зародження "імперії" Терещенків

Терещенки - українські промисловці, землевласники та меценати ХІХ - початку ХХ століття. Старовинний рід походить з козаків м. Глухова (нині Сумська область). На своїх підприємствах вони створювали зразкові умови для роботи й життя своїх робітників. Крім того, не в останню чергу, в коло занять членів родини входила благодійна та громадська діяльність.

Скасування кріпосного права в 1861 році сприяло тому, що Артемій Якович і його сини Нікола та Федір почали орендувати й скуповувати польські поміщицькі маєтки з цукроварнями на Правобережній Україні, модернізуючи їх для виробництва цукру. За кілька років вони мали більше десяти цукрових заводів.

Діяльність братів Терещенків дала основу для визначення в родинному гербі девізу: "Прагнення до суспільної користі". Артемій Терещенко та його сини представляли свою продукцію на найпрестижніших промислових виставках Європи. З усієї уславленої династії успішних промисловців особливо варто відзначити трьох її представників: Ніколи Артемійовича Терещенка, його брата Федора Артемійовича та сина Ніколи, Івана Ніколовича Терещенка. Та, мабуть, варто надати пріоритет саме Ніколі.

Ніколу Терещенка недарма називали "цукровим королем". Йому належали найбільші та найпродуктивніші рафінадні заводи Російської імперії. Свою промислову та комерційну діяльність Нікола Артемійович почав спільно з братами, маючи спочатку незначний капітал. Та енергія й заповзятливість дали йому можливість швидко розширити свою справу і сформувати багатомільйонний капітал.

Саме завдяки таким людям Російська імперія на початку ХХ століття стрімко увірвалася до п'ятірки найрозвинутіших промислових держав світу. В той час на Чернігівщині головним центром у модернізації старих та спорудженні нових цукрозаводів була саме торгова фірма Терещенків.

Молодий підприємець, Нікола Артемійович Терещенко став власником цукрозаводів по всій Наддніпрянщині та прилеглих територіях Російської імперії.

Після смерті Ніколи Артемійовича, в 1909 році, вдячні глухівчани спорудили своєму земляку пам'ятник, який після 1917 року був зруйнований більшовиками.

"Товариство цукробурякових та рафінадних заводів братів Терещенків"

У 1870 році Терещенки заснували "Товариство цукробурякових та рафінадних заводів братів Терещенків" з початковим капіталом у 3 млн крб (6 млн грн), який до 1900 року досяг 8 млн крб (16 млн грн). На той час у розпорядженні об'єднання було 5 заводів: власні рафінадні та орендований. Це було суто сімейне акціонерне товариство - засновники об'єднання стали його директорами.

Цукор продавали не лише на внутрішньому ринку, а й експортували. У 1900 році товарообіг товариства становив 12 млн крб (24 млн грн), а його заводи виробили близько 2,5 млн пудів (40 тис. т) цукру-піску та рафінаду. Найбільший цукровий завод - Михайлівський - випустив рафінаду і патоки на суму близько 3 млн крб (6 млн грн). Наприкінці ХІХ ст., за розмірами готової продукції й основним капіталом, Товариство братів Терещенків було найбільшим у цукровій галузі країни.

Цукрові заводи Терещенків виробляли 10% загальноросійського цукру

На початку ХХ ст. родина Терещенків мала в своєму розпорядженні 11 цукрозаводів - 9 власних та 2 орендованих, які виробляли 9-10% загальноросійського цукру. Якщо в 1899-1900 роках виробництво на всіх заводах Російської імперії становило 48,452 млн пудів (775,2 тис. т) цукру, то на підприємствах Терещенків - близько 4,5 млн пудів (72 тис. т). У 1910 році обсяг продукції на заводах досяг 6,6 млн пудів (105,6 тис. т), а її вартість оцінювалася в 27,7 млн крб (55,4 млн грн).

На початку ХХ ст. родині Терещенків належали вже понад 200 тис. десятин (218 тис. га) землі, цукрові та лісопильні заводи, суконна фабрика, спиртові заводи.

Господарства Терещенків були зразковими для інших аграріїв. Їх володіння базувалися на застосуванні праці найманих робітників і власному володінні знаряддями праці. Про якість продукції підприємств родини можна судити з численних нагород, якими були відзначені її представники на всеросійських та закордонних виставках.

У 1900 році на Всесвітній виставці в Парижі продукція підприємств Ніколи Артемійовича отримала вищу нагороду за відмінну якість цукру-піску.

Рід Терещенків залишив про себе добру пам'ять

Династія талановитих підприємців та організаторів цукрового виробництва, Терещенків, відіграла значну роль в економічному житті України другої половини XIX - початку XX ст.

Добру пам'ять Терещенки залишили по собі у рідному Глухові. На їх пожертви побудовано ремісниче училище, гімназії та педагогічний інститут. Особливу увагу Нікола Артемійович приділяв благодійним справам - допомагав дитячим притулкам, міській лікарні та ув'язненим. Видатним пам'ятником міста є Трьоханастасіївська церква, побудована на кошти братів Ніколи та Федора Терещенків у1885-1893 рр. як родинна усипальниця.

Облаштувавши рідне місто, Терещенки взялися за Київ. Завдяки старанням цієї родини українська столиця має багаті зібрання картин та витворів мистецтва у чотирьох музеях. Три з них займають будинки, які належали відомій родині, а четвертий споруджений на їх кошти.

Протягом життя Нікола Артемійович віддав на суспільні потреби близько 5 млн крб та майже половину із них - Києву.

Ніхто не зробив для розбудови Києва так багато, як родина Терещенків - лікарні, церкви, гімназії, музеї, театри, притулки для дітей. Терещенки побудували безкоштовну лікарню "Охматдит", при якій був створений фонд, що фінансово допомагав хворим. При цьому, благодійністю родина займалася за власним бажанням.

Нащадки дому Терещенків нині проживають в країнах Західної Європи й Америки та зрідка приїжджають на батьківщину своїх предків. Української, рідної мови для патріархів їхнього роду, вони не пам'ятають. Однак, сьогодні вони пишаються прекрасними особняками й музейними зібраннями, що залишилися Києву від їхніх предків.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Цукрова імперія" Терещенків

# data[].attributes.attachment_link.description
Зародження "імперії" Терещенків Терещенки - українські промисловці, землевласники та меценати ХІХ - початку ХХ століття. Старовинний рід походить з козаків м. Глухова (нині Сумська область). На своїх підприємствах вони створювали зразкові умови для роботи й життя своїх робітників. Крім того, не в останню чергу, в коло занять членів родини входила благодійна та громадська діяльність.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Симиренки - рід промисловців-цукроварників, конструкторів і власників машинобудівних заводів, піонерів пароплавства на Дніпрі, науковців і практиків садівництва, меценатів української культури.

Перші достовірні відомості відносяться до Степана Симиренка, який понад 20 років козакував на Січі, а згодом чумакував. Помер наприкінці XVIII століття.

Його сина записали у кріпаки. Разом із своїм тестем Михайлом Яхненком Федір орендував, а згодом побудував млини над річкою Вільшанкою біля рідного Платонового Хутору (між містечком Городище і селом Мліїв на Черкащині) і став одним з перших українських цукрозаводчиків. Викупив себе і двох найкмітливіших синів із кріпацтва та послав їх учитися до Політехніки в Парижі.

Сини Федора Платон і Василь були відомими технологами і промисловцями та меценатами української культури; Платон захоплювався ще й садівництвом.

Син Платона Левко і син Левка Володимир були визначними помологами, засновниками раціонального садівництва не лише в Україні, а й в усій Російській Імперії, згодом в СРСР.

Син Володимира Олекса Симиренко (Alex Simirenko) - видатний соціолог у США.

Роки життя представників роду Симиренків

25 травня 1996 року видавництвом "Марка України" було випущено поштову марку номіналом 20 000 карбованців, присвячену родині Симиренків.

28 листопада 2005 року Національним банком України введено в обіг пам'ятну монету номіналом 10 гривень - "Родина Симиренків" із серії "Славетні роди України". На реверсі монети зображено стилізовану гілку родового дерева, серед листків-вітів якої розміщено імена та роки життя представників роду Симиренків: ФЕДІР (1790 - 1867), ПЛАТОН (1820 - 1863), ВАСИЛЬ (1835 - 1915), ЛЕВКО (1855 - 1920), ВОЛОДИМИР (1891 - 1938) та унизу півколом напис - РОДИНА СИМИРЕНКІВ.

# data[].attributes.attachment_link.title
Симиренки - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Симиренки - рід промисловців-цукроварників, конструкторів і власників машинобудівних заводів, піонерів пароплавства на Дніпрі, науковців і практиків садівництва, меценатів української культури. Перші достовірні відомості відносяться до Степана Симиренка, який понад 20 років козакував на Січі, а згодом чумакував. Помер наприкінці XVIII століття. Його сина записали у кріпаки.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Ґалаґан Григорій Павлович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Харитоненки — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.title
Династія Симиренків: найкращий цукор і найсмачніші яблука | Центр громадського моніторингу та контролю

# data[].attributes.attachment_link.description
Династія Симиренків: найкращий цукор і найсмачніші яблука Понад 200 років тому у селі на Черкащині постала династія неймовірно успішних господарників - Симиренків. Із клаптика землі на Черкащині, який купив колишній козак Степан Симиренко, його діти й онуки виростили цілу цукрову імперію. А пізніше - стали засновниками наукового садівництва в Україні.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Центр громадського моніторингу та контролю

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Терещенки: глухівські мільйонери і меценати

Глухівський рід Терещенків добре відомий в Україні і за її межами. Адже великі землевласники й успішні промисловці Терещенки залишили по собі вагомий слід в історії. Один із них - Михайло Терещенко - був навіть оголошений Гітлером своїм особистим ворогом лише через те, що талановитий українець зумів врятувати активи австрійського банку. " Прагнення до суспільної користі" - таким був девіз найбільших українських цукрових магнатів і найщедріших благодійників кінця ХІХ - поч. ХХ ст.
Зведення цукрової імперії
"Золотий" шлях родини Терещенків розпочався після селянської реформи 1861 року, що скасувала кріпосне право, забезпечила селян садибами і залишила право купівлі-продажу землі для вищих станів. Засновник династії Артемій Терещенко зі своїми трьома синами Миколою (Ніколою), Федором і Семеном вміло скористалися ситуацією і почали скуповувати володіння поміщиків, господарства яких занепадали. Як свідчать історики, на початок ХХ століття родина володіла майже 200 тис. га землі, що робило її одним із найбільших землевласників Російської імперії.

У маєтках Терещенків панувала висока культура землеробства. Це були одні з найрозвиненіших і найбільш технічно оснащених центрів вирощування цукрового буряка, зернових та інших культур. Продуктивність земель була такою високою, що дозволяла експортувати високоякісну пшеницю на закордонні ринки. Водночас земля давала можливість також успішно будувати бізнес у промисловості.

У 1870 році родина Терещенків мала близько 10 цукрових заводів, а також володіла млинами і винокурнями. Багатопрофільна підприємницька діяльність родини в аграрній і промисловій сферах дозволяла, на відміну від решти поміщиків, ефективно господарювати і примножувати статки. Частина прибутків від заводів йшла на дофінансування сільського господарства, врожаї якого залежали від погодних умов. А вирощена продукція забезпечувала сировиною власну цукрову, борошномельну, виноробну та інші галузі. У 1877-1887 рр. середній щорічний прибуток Червоненського маєтку складав 12 034 руб., Мартинівського - 32 648 руб., а Глушецького - 33 852 руб.

Особливо завзятим господарником був старший син Артема - Микола Терещенко. На своїх землях він розвивав різноманітні напрями сільського господарства - саме ті, що найкраще пасували місцевим умовам. Аграрна і харчова продукція була найвищого рівня і не раз здобувала відзнаки в Російській імперії і за кордоном. У 1900 році на Всесвітній виставці у Парижі вироблений на його заводах цукровий пісок, спирт і борошно отримали найвищу оцінку якості, а сам Микола Терещенко був нагороджений французьким орденом Почесного легіону.

За архівними даними, Микола Терещенко мав понад 85 тис. га землі, 5 рафінадних заводів, винокурні, парові і водяні млини у Чернігівській, Київській, Волинській, Харківській, Подільській, а також Курській і Тульській губерніях.

Виробництво цукру давало мільйонні прибутки Терещенкам. У 1870 році було засновано "Товариство цукробурякових та рафінадних заводів братів Терещенків". Початковий капітал товариства складав 3 млн руб., а в 1900 р. сягав уже 8 млн руб. Згідно з обліком рахунків товариства, у 1872-1873 рр. від шести цукрозаводів було одержано 376 230 руб. чистого прибутку, а в 1880-1881 рр. уже тільки від двох Тульського та Михайлівського заводів - 346 940 руб. Щороку цукрові заводи Терещенків виготовляли продукції на понад 21 млн руб. У середині 1880-х діяльність товариства щороку приносила братам близько 750 тис. руб прибутків, і в 1911 р. на їхніх рахунках у закордонних банках зберігалося більш ніж 13 млн руб.
Мільйони - на благодійність та мистецтво
Більшість величезних статків Терещенків ішли на благодійність. Артемій Терещенко заповідав синам, щоб 80% прибутків вони витрачали на потреби громади. Як пишуть дослідники, загальна сума, що її витратив на благодійність лише Микола Терещенко, сягає 5 млн руб. І майже половина цих грошей відійшла на розбудову Києва.

За гроші Терещенка були зведені будівлі сьогоднішніх Національного транспортного університету, Київського національного університету імені Карпенка-Карого, Національного художнього музею, Київської картинної галереї, лікарні "Охмаддит" та інших.

Київські музеї також завдячують своїми колекціями здебільшого родині Терещенків, а особливо доньці Миколи Варварі Терещенко та її чоловіку Богдану Ханенку. Усе своє життя подружжя збирало найкращі твори західного та східного мистецтва, які заклали основу нинішнього музею мистецтв ім. Богдана і Варвари Ханенків.

Великий вклад Терещенки зробили і в розвиток рідного Глухова. Микола активно підтримував заклади освіти, медичні центри, притулки і храми. Він був також фундатором Глухівського музею.

Сьогодні нащадки Терещенків живуть у США, Франції та Швейцарії. А кілька років тому праправнук Миколи Мішель Терещенко, який повернувся на батьківщину свого роду, став мером Глухова. Як і його знаменитий прапрадід, він підтримує місто і намагається розбудувати там успішне сільське господарство.

# data[].attributes.attachment_link.title
Терещенки: глухівські мільйонери і меценати | Центр громадського моніторингу та контролю

# data[].attributes.attachment_link.description
Терещенки: глухівські мільйонери і меценати Глухівський рід Терещенків добре відомий в Україні і за її межами. Адже великі землевласники й успішні промисловці Терещенки залишили по собі вагомий слід в історії. Один із них - Михайло Терещенко - був навіть оголошений Гітлером своїм особистим ворогом лише через те, що талановитий українець зумів врятувати активи австрійського банку.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
ХАРИТОНЕНКИ: ПІДПРИЄМЦІ І МЕЦЕНАТИ - НАУКОВЦІ - ВЧИТЕЛЕВІ - Науково-методичний журнал - Історія в сучасній школі - 2013

# data[].attributes.attachment_link.description
ХАРИТОНЕНКИ: ПІДПРИЄМЦІ І МЕЦЕНАТИ - НАУКОВЦІ - ВЧИТЕЛЕВІ - Науково-методичний журнал - Історія в сучасній школі - Березень

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Богдáн Іванович Ханéнко ( - 26 травня ( 8 червня) 1917) - український колекціонер старовини і творів мистецтва, меценат, промисловець. Член Київського товариства старожитностей і мистецтв. Член Державної ради Російської імперії.

Народився в родовому маєтку Ханенків на Чернігівщині: село Лотоки Суразького повіту Чернігівської губернії. Праправнук Миколи Даниловича, син Івана Івановича Ханенка й Катерини Богданівни. Навчався у 1-й Московській гімназії.

У 1871 р. закінчив навчання на юридичному факультеті Московського університету зі ступенем кандидата права. Обіймав посаду мирового судді в Петербурзі.

У 1876-1882 роках - член Варшавського окружного суду. Вийшовши у відставку, подорожував у Західній Європі. З кінця 1880-х років оселився в м. Києві.

Збірку археологічних знахідок й мистецьких творів передав до Музею мистецтв у Києві, на основі якого згодом засновано Музей мистецтв Всеукраїнської академії наук, який потім довгий час називався як "Київський музей західного і східного мистецтва", тепер - Музей мистецтв імені Богдана та Варвари Ханенків (знаходиться на вул. Терещенківській). Ханенко провадив на власні кошти археологічні розкопки переважно на території Київщини. Видав збірник "Старожитності Подніпров'я" ( рос. Древности Поднепровья, 1-6, 1899-1907 рр.).

Був членом

Був одружений з Варварою Миколаївною Терещенко, дочкою цукропромисловця Миколи Артемовича Терещенка.

З 1892 - директор-розпорядник, а потім - голова правління Південноросійського Товариства сприяння землеробству ("Землеробський синдикат").

Від 1896 р. - директор-розпорядник і голова правління "Товариства цукробурякових та рафінадних заводів братів Терещенків". На початку 1890-х років -

член Всеросійського товариства цукрозаводчиків,

член Київського Біржового товариства,

голова Київського комітету торгівлі і мануфактури.

У 1906- 1912 рр. - виборний член Державної Ради Російської імперії від промисловців. Член партії октябристів.

Зібрав велику колекцію творів мистецтва і бібліотеку. Його дружина однією з перших почала збирати давньоруські ікони. Зіграв головну роль у заснуванні Київського художньо-промислового й наукового музею (офіційно відкритий в 1904 р.), основу експозиції якого склала археологічна колекція Ханенків (3145 предметів).

За дарчою дружини, Варвари Ханенко, колекція була передана УАН (Державний музей західного і східного мистецтва).

Помер 26 травня ( 8 червня) 1917 року. Похований в Києві на некрополі Видубицького монастиря.

О. М. Донік. Ханенки Богдан Іванович і Варвара Миколаївна // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 344. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

Віктор Жадько. Український некрополь. - К., 2005. - С. 320.

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

Історія художнього зібрання відомих київських колекціонерів Богдана та Варвари Ханенків: Матеріали наук.-практ. конф., 25 січ. 2005 р., Київ / ред.: Н. І. Корнієнко; Голов. упр. культури і мистец., Київ. міськдержадмін., Музей мистец. - К., 2005. - 135 с. - (Ханенк. читання; Вип. 7).

Ханенко Б. І. (1849-1917). Спогади колекціонера / Богдан Ханенко ; [авт.-упоряд.: Корнієнко Н. І. та ін.] ; Музей мистецтв ім. Богдана та Варвари Ханенків. - К. : Дзеркало світу, 2008. - 157 с. : іл., портр. ; 21 см. - До 160-річчя від дня народж. Б. І. Ханенка. - На паліт. авт. не зазначено. - Текст: укр., рос. - ISBN 966-96165-0-6

# data[].attributes.attachment_link.title
Ханенко Богдан Іванович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Богдáн Іванович Ханéнко ( - 26 травня ( 8 червня) 1917) - український колекціонер старовини і творів мистецтва, меценат, промисловець. Член Київського товариства старожитностей і мистецтв. Член Державної ради Російської імперії. Народився в родовому маєтку Ханенків на Чернігівщині: село Лотоки Суразького повіту Чернігівської губернії. Праправнук Миколи Даниловича, син Івана Івановича Ханенка й Катерини Богданівни.

# data[].attributes.headline
Розповідь про родину Яхненків

# data[].attributes.subject
Розповідь про родину Яхненків

# data[].attributes.headline
Симиренки — рід пром

# data[].attributes.body
Симиренки — рід промисловців-цукроварників, конструкторів і власників машинобудівних заводів, піонерів пароплавства на дніпрі, науковців і практиків садівництва, меценатів української культури. на фото 3-є дітей: тетяна, платон і володимир, а правіше їхній батько левко. Симиренко активно долучався до розвитку української літератури і книговидання. Наприклад, підтримував грошима діяльність українських літераторів і науковців: Михайла Грушевського, Лесі Українки, Михайла Коцюбинського. Симиренко підтримував роботу українських наукових і культурних установ — наприклад, у 1912 році Наукове товариство імені Шевченка змогло купити новий будинок у Львові за гроші Симиренка. Одні з найбільших українських підприємців 19 століття, вони були спонсорами для національного руху: починаючи з фінансування видання «Кобзаря» у 1860 році до підтримки наступних двох поколінь письменників і науковців.

# data[].attributes.headline
Терещенки – відомі у

# data[].attributes.body
Терещенки – відомі українські підприємці та меценати. Заснував династію син чернігівського козака Артем Якович Терещенко. Щоб не бідувати, все життя чоловік хапався за будь-яку роботу. Спочатку чумакував, возив на волах сіль, за що йому дали прізвисько Карбованець.
Більшість величезних статків Терещенків ішли на благодійність. Артемій Терещенко заповідав синам, щоб 80% прибутків вони витрачали на потреби громади. Як пишуть дослідники, загальна сума, що її витратив на благодійність лише Микола Терещенко, сягає 5 млн руб. І майже половина цих грошей відійшла на розбудову Києва.

За гроші Терещенка були зведені будівлі сьогоднішніх Національного транспортного університету, Київського національного університету імені Карпенка-Карого, Національного художнього музею, Київської картинної галереї, лікарні «Охмаддит» та інших.

Київські музеї також завдячують своїми колекціями здебільшого родині Терещенків, а особливо доньці Миколи Варварі Терещенко та її чоловіку Богдану Ханенку. Усе своє життя подружжя збирало найкращі твори західного та східного мистецтва, які заклали основу нинішнього музею мистецтв ім. Богдана і Варвари Ханенків.

Великий вклад Терещенки зробили і в розвиток рідного Глухова. Микола активно підтримував заклади освіти, медичні центри, притулки і храми. Він був також фундатором Глухівського музею.

Сьогодні нащадки Терещенків живуть у США, Франції та Швейцарії. А кілька років тому праправнук Миколи Мішель Терещенко, який повернувся на батьківщину свого роду, став мером Глухова. Як і його знаменитий прапрадід, він підтримує місто і намагається розбудувати там успішне сільське господарство.

# data[].attributes.attachment_link.title
івфвфівфівфівфівф

# data[].attributes.body
Народився в селі Сокиринці (нині Срібнянський район, Чернігівська область, Україна) у дворянській родині.
У 1850 році взяв на себе обов'язки опікуна чернігівської гімназії та совісного судді та займав ці посади до 1853 року. У 1858 році Ґалаґана призначено членом чернігівського губернського комітету із селянських справ.
Працював у палаті державного майна на Чернігівщині. Після цього він обіймає ще низку громадських посад і врешті стає членом чернігівського комітету з поліпшення життя селянства. Ще під час роботи в палаті державного майна Ґалаґан виявив прихильність до селянства як верстви, організувавши допомогу постраждалим від неврожаю, а в 1850-х роках заявляє про себе як про активного прихильника скасування кріпацтва, внаслідок чого його в 1858 році запрошують до «редакційної колегії», яка працювала над підготовкою майбутньої селянської реформи. Послідовний захист прав селянства спричинив чимало конфліктів Ґалаґана з місцевими поміщиками.
Надалі Григорій Ґалаґан неодноразово обіймав посади в різних комісіях, які працювали над проєктами рішення «селянського питання», виступаючи з позицій повного звільнення вчорашніх кріпаків від залишків феодальних тягарів та громадянських обмежень.