# data[].attributes.headline
ג'יהאד-אמתי ואסף

# data[].attributes.subject
ג'יהאד-אמתי ואסף

# data[].attributes.body
ג'יהאד הוא מונח המתאר את חובתו של אדם מוסלמי לשמור על חוקי האסלאם. מוחמד הנביא הכריז על מלחמה בשם הג'יהאד כנגד כופרים. לכן עד עצם היום הזה עדיין יש ארגונים דתים שנלחמים נגד כמו שהם אומרים, כופרים. לדוגמא הג'יהאד האיסלמי.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ג'יהאד (בערבית: جهاد; תעתיק מדויק: גִ'האד) הוא מונח המתאר את חובתו של מוסלמי לשמור את חוקי האסלאם. מוחמד הכריז שמלחמה בכופרים היא ג'יהאד, מלחמת מצווה, ולכן כל המשתתפים בה יזכו לגמול רב. בפועל משמש המושג כיום בעיקר לתיאור מאבק אלים (נגד "כופרים" שאינם מוסלמים או השייכים לפלג אחר) בשם דת האסלאם. בפלגים אסלאמיים אחדים בסונה, בעיקר הקיצוניים שבהם, הג'יהאד מוזכר כ"עמוד השישי" של האסלאם, וזאת כדי לתת כבוד למעמד הדתי שלו, אף על פי שאין שום עדות לכך בקוראן ואף לא בחדית'. בשיעה הג'יהאד נחשב לאחד מעשרת המאפיינים של הדת. המשמעות שניתנה למונח "ג'יהאד" היא לא על פי הפירוש המילולי של הפועל, שהוא "פעל באופן נמרץ" או "התאמץ".

כל אדם שמת במהלך ביצוע ג'יהאד נקרא "שהיד" (קדוש) כי הוא מת על קידוש האל.

מקור הג'יהאד[עריכת קוד מקור | עריכה]

לאחר שמוחמד כבש את העיר מכה הצטרפו אליו שבטים בחצי האי ערב. הוא רצה להפיץ את האסלאם  ולהגדיל את השפעתו בכך שהכריז מלחמה נגד הכופרים – ג'יהאד[1].

אפיון המושג[עריכת קוד מקור | עריכה]

ג'יהאד חיצוני וג'יהאד פנימי[עריכת קוד מקור | עריכה]

בקוראן מדובר על ג'יהאד חיצוני - מאמץ צבאי, ואף מלחמה, נגד פגאנים (עובדי אלילים) כדי שיקבלו על עצמם את דת האסלאם, או נגד לא-מוסלמים בכלל אם הם תוקפים מוסלמים או מורדים בשלטון מוסלמי. כינוי אחר לג'יהאד חיצוני הוא "הג'יהאד הקטן" (الجهاد الصغير או الجهاد الأصغر), מה שרומז, לפי כמה מאסכולות האסלאם, על כך שהוא משני בחשיבותו ואינו נכלל בחמשת עמודי האסלאם. לפי חלק מהמלומדים כמו למשל אל-זרקשי, על המוסלמים להיות בשלום עם לא-מוסלמים רק במידה ולא ניתן להעביר אותם לאסלאם[2]

ישנם גם מקורות לקיומו של ג'יהאד פנימי - מאמץ אישי של המאמין לשיפור עצמי נגד תשוקותיו השפלות וכיבוש יצרו, או הגברת הרגשות השליליים כלפי הכופרים והחוטאים, כגון שנאה ותיעוב כלפיהם. כינוי נוסף לג'יהאד זה הוא "הג'יהאד הגדול" (الجهاد الكبير או الجهاد الأكبر). יש המפרשים את הביטוי "ג'יהאד פנימי" כהשקעת מאמץ בהקמת משפחה, בניית בית וגידול ילדים. בעת החדשה, וגם בימינו, שימש הביטוי במשמעות של רפורמות פנימיות בשלטון ובכלכלה במדינות מוסלמיות.

מקור הג'יהאד הפנימי אינו מצוי בקוראן, אלא בקובצי חדית' שבהם מוחמד מזכיר את הביטויים. לפי אחד מהם, אמר מוחמד ללוחמים ששבו משדה הקרב: "באתם מהמקום הטוב ביותר - מן הג'יהאד הקטן אל הג'יהאד הגדול. שאלו: מהו הג'יהאד הגדול? אמר: כאשר האדם כובש את יצרו".[3] יש לציין כי זהו סיפור ממקור רעוע ביותר ואינו מקובל על המוסלמים.

ג'יהאד הגנתי וג'יהאד התקפי[עריכת קוד מקור | עריכה]

הבנת הג'יהאד שנויה במחלוקת בקרב המוסלמים כיום.

ג'יהאד הגנתי[עריכת קוד מקור | עריכה]

הקוראן פוסק כי:

נִתְּנָה לְאֵלֶּה אֲשֶׁר יִלָּחֲמוּ בָהֶם, (רְשׁוּת) לְהִלָּחֵם, כִּי עֻשָּׁקוּ, וְאָכֵן יָכֹל יוּכַל אֱלֹהִים לְהוֹשִׁיעָם; אֵלֶּה אֲשֶׁר נֻשְּׁלוּ מֵחַצְרוֹתֵיהֶם, בְּלִי מִשְׁפָּט, רַק עַל אָמְרָם: “אֱלֹהֵינוּ אֱלֹהִים”.

أُذِنَ لِلَّذِينَ يُقَاتَلُونَ بِأَنَّهُمْ ظُلِمُوا وَإِنَّ اللَّهَ عَلَى نَصْرِهِمْ لَقَدِيرٌ ۝ الَّذِينَ أُخْرِجُوا مِنْ دِيَارِهِمْ بِغَيْرِ حَقٍّ إِلَّا أَنْ يَقُولُوا رَبُّنَا اللَّهُ

מאבק צבאי נגד שלטון לא-מוסלמי בשטח הנתפס כדאר אל-אסלאם (כלומר טריטוריה מוסלמית, שרוב תושביה מוסלמים ו/או נשלטה בעבר על ידי האסלאם), בייחוד אם הוא מדכא את האסלאם או נתפש ככובש זר, נחשב כג'יהאד אשר לדעת רבים הוא הג'יהאד הרלוונטי כיום. בתקופות הקולוניאליות אוכלוסיית המוסלמים קמה לעיתים קרובות נגד השלטונות תחת דגל הג'יהאד (כגון המאבק הצ'צ'ני נגד השלטון הרוסי או מלחמת העצמאות של אלג'יריה נגד השלטון הצרפתי). לפי הבנה זו הג'יהאד אינו שונה מהזכות להתנגדות צבאית כלפי כיבוש, אשר אושרה לפי האו"ם ולפי החוק הבינלאומי.

על פי דעת רוב הפוסקים, המלחמה במדינת ישראל היא ג'יהאד לגיטימי בשל מיקומה, המצוי בבית האסלאם, תפיסה שכיום מקובלת על מנהיגי איראן, אל-קאעידה, חזבאללה וחמאס.

ג'יהאד התקפי[עריכת קוד מקור | עריכה]

כיבוש של אדמות המוגדרות דאר אל-חרב (מדינות בית המלחמה), והבאתן תחת ידי שלטון מוסלמי, או מלחמה לצורך המרת דת, נקרא גם הוא מבחינה היסטורית ג'יהאד. על כך נכתב: "הרגו את המְשַתפים בכל מקום אשר בו תמצאום" (סורה 9, פסוק 5, תרגום אורי רובין). פסוק זה נקרא "פסוק החרב" (בערבית: آية السيف) ("המְשַתפים" הם עובדי-אלילים לא-מוסלמים, כלומר שאינם יהודים או נוצרים). בשנת 632, בעת בקורו האחרון של מוחמד במכה, קבע ופסק כי כל המוסלמים אחים הם, ואל להם להילחם זה בזה, אבל עליהם להילחם למען יומרו כל בני האדם.

סמכות[עריכת קוד מקור | עריכה]

מוסלמים מאמינים כי רשות ההכרזה על ג'יהאד חיצוני ניתנת אך ורק לרשות או סמכות חוקית אשר היא בעצמה מוסלמית.

רוב המוסלמים מכירים בכך שהשליט במדינתם הוא למעשה אותה סמכות חוקית והוא הרשאי להכריז על ג'יהאד על ידי התייעצות עם יועציו. ההלכה האסלאמית קובעת[דרוש מקור] גם כי ג'יהאד כזה מותר רק כנגד אלה אשר בצורה פעילה מדכאים או רודים במוסלמים או פולשים לאדמות אסלאמיות.

ישנו דיון רחב לגבי שתי הדרישות. מפלגות אסלאמיות במדינות דמוקרטיות לדוגמה, מקבלות את תוקפה של הרשות החוקית של המדינה ואת חוקי המלחמה אשר קובעים סטטוס לא-קרבי. עובדה זו מגבילה את פעילות הג'יהאד לאלה אשר מקבלים את ההגדרות הללו.

ארגוני טרור אסלאמיים כגון חזבאללה, אל-קאעידה, דאעש, הג'יהאד האסלאמי, בוקו חראם, וא-שבאב הכריזו על ג'יהאד באופן עצמאי וכך הן מתעלמות מהרשויות ומסמכותן. הן גם חולקות על המגמה הרווחת בקרב מוסלמים לגבי ההגדרה של הדיכוי. את ההתעלמות מהממשלות ומהרשויות המוסלמיות השונות הם מסבירים בכך שמוסדות אלה מונהגים בידי כופרים באסלאם. תנועות אלו משקיעות מאמץ תעמולתי בהצגת ממשלות ערביות מסוימות או מנהיגים ערביים מסוימים כאילו באו ממוצא זר, או כאילו הם חוטאים ומסיתים נגד האסלאם.

טרור[עריכת קוד מקור | עריכה]

השהאדה, המהווה סמל עבור רבים מלוחמי הג'יהאד

כיום פעולות טרור אסלאמי רבות נחשבות על ידי רבים כביטוי של ג'יהאד. שתי קבוצות אסלאמיות אף קוראות לעצמן "ג'יהאד אסלאמי": הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והג'יהאד האסלאמי המצרי (בשנות השמונים הייתה קיימת בלבנון קבוצת טרור בשם "הג'יהאד האסלאמי" שממנה צמח החזבאללה), אך למעשה כל ארגוני הטרור המוסלמים הפונדמנטליסטים רואים עצמם חלק מהג'יהאד האסלאמי. קבוצות אלה זוכות לתומכים רבים בתוך העולם האסלאמי הרואים צידוק דתי חזק להבנה צבאית של המושג ג'יהאד.

ישנם אנשי דת מוסלמים המעודדים ג'יהאד נגד המערב ובעיקר נגד ישראל וארצות הברית, גם באמצעות פיגועי התאבדות. רבים מאנשי דת אלו נמצאים תחת חסות של ממשלות ערביות, או עומדים בראשן של תנועות קיצוניות (כגון השיח אחמד יאסין שעמד בראש החמאס).

ישנם פסקי-דין אסלאמיים שרואים בכל הריגה של אזרח דבר שאינו מוצדק, אינו מוסרי ומנוגד לאתיקה של האסלאם. בכל אופן, קיימת הדעה אשר סוברת כי מותר לבצע פיגוע התאבדות אסטרטגי אם הוא אושר על ידי המפקד הצבאי המקומי. ישנם המבחינים בין אזרחים לחיילים בהקשר זה, אך גם אלו לרוב רואים בכלל האוכלוסייה יעד לגיטימי. לרוב, גם ילדים ונשים הם יעד אפשרי, שכן גם הם חלק מן החברה שלוחמים בה. המתנגדים לפיגועים מעין אלו מתנגדים לרוב מסיבות פוליטיות ולא דתיות. בינואר 2008 יצא השייח' אחמד חסון, המופתי של סוריה, והאישיות הדתית הבכירה במדינה, בהצהרה גינוי חריפה בתקדימה כנגד הג'יהאד בנאום בפני הפרלמנט האירופי. השייח' חסון אמר בין היתר: "שאלוהים יקלל כל מי שהורג ילד או בן אנוש כלשהו, אם זה פלסטיני, ישראלי או עיראקי - כיוון שהוא הורג את האדם אשר אלוהים נתן לו הכבוד ובירך מעל כל היצורים בעולם".[4]

יש לציין כי אין אף לא עמדה אחת עליה מסכימים כל המוסלמים בנוגע לסוגיה זו, שכן מדובר במונח סובייקטיבי, אשר הדעות עליו חלוקות.

ראו גם[עריכת קוד מקור | עריכה]

מוג'אהדין

טרור אסלאמי

הג'יהאד הסלפי

מלחמת מצווה

מסעי הצלב

קישורים חיצוניים[עריכת קוד מקור | עריכה]

ג'יהאד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

ג'האד עד מוות - המניע הדתי, ד"ר אהרון יפה

ynet ואיי.פי, חמינאי: להגביר את הג'יהאד נגד ישראל, באתר ynet, 5 בספטמבר 2005

צוואותיהם של מבצעי פיגועי ההתאבדות ב ריאד, אתר מכון ממר"י

רועי נחמיאס, אבו מאזן: "הג'יהאד הגדול הוא ג'יהאד הבנייה", באתר ynet, 9 בספטמבר 2005

עיון מחדש במחשבת הג'יהאד, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה

יונתן גונן, תופעת "ג'יהאד ג'יין" - הדור הנשי של אל-קאעדה

דוד בוקעי, ‏שלום של מכה או ג'יהאד של מדינה? בטל ומבוטל (נאסח' ומנסוח') באסלאם, נתיב 121, מרץ 2008

מתיאס קונצל, ג'יהאד ושנאת היהודים; על שורשיה הנאציים של מתקפת 11 בספטמבר, דצמבר 2019, באתר מורשת יהודי מרוקו

הערות שוליים[עריכת קוד מקור | עריכה]

1. ^ מדור לדור חלק ב', מעלות, התשנ"ד-1994

2. ^ https://books.google.co.il/books?id=G-iKDwAAQBAJ&pg=PA323&lpg=PA323&dq=al-zarkashi&source=bl&ots=dbYDTwDblj&sig=ACfU3U2yjeBBDzzcDkXiuqe7suoz4E48Ug&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwivt7rDx-fpAhV8QRUIHbPZB9kQ6AEwCHoECBQQAQ#v=onepage&q=al-zarkashi&f=false

3. ^ ראו כאן וכאן, עם זאת יש לסייג חדית' זה לאור שרשרת מוסרים (אסנאד) רעועה.

4. ^ המופתי של סוריה נגד הג'יהאד, אתר msn

אסלאם

חמשת עמודי האסלאם

שהאדה (העדות) • אלצלאה (התפילה) • אלזכאה (הצדקה) • צום • אלחאג' (העלייה לרגל)

פלגים עיקריים | אסלאם סוני • אסלאם שיעי
אישים מרכזיים | מוחמד • ח'ליף ושושלות הח'ליפים • נביאי האסלאם • אימאם שיעי • מהדי • בני לוויתו של מוחמד
ערים קדושות | מכה • אל-מדינה • אל-קודס • נג'ף • כרבלא • כופה • כאט'מיה • משהד • סאמרא
האתרים הקדושים ביותר | מסגד אל-חראם • מסגד הנביא • מסגד אל-אקצא
חגים | הג'רה • לוח השנה המוסלמי • עיד אל-פיטר • עיד אל-אדחא • עשוראא • ארבעין • לילת אל-קאדר
מבנים | מסגד • מינרט • מחראב • הכעבה • אדריכלות איסלאמית
תפקידים דתיים | אייתולה • מרג'ע • אימאם • מולא • קאדי • מופתי • מואזין
טקסטים וחוקים | קוראן • חדית' • תפסיר • סונה • פיקה • פתווה • שריעה
אסכולות השריעה | חנפית • חנבלית • ג'עפרית • מאלכית • שאפעית
אסכולות הכלאם | אשעריה • ג'בריה • מאתורידי • מורג'יאה • מֻעתזילה
פלגים שיעים | את'נא עשריה • איסמאעיליה • זיידים
פלגי הח'וארג' | צאפריים • אזארקה • איבאדיה
תנועות | סופיות • והאביה • סלפיה • אסלאמיזם • אסלאם ליברלי
פלגים אחרים | אומת האסלאם • חמשת האחוזים • המסורים • אחמדים • זקרי • עלווים
אמונות קשורות | באביזם • בהאאים • יזידים • סיקיזם
פורטל אסלאם • מונחים בסיסיים • כל הערכים

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
תורמים למיזמי ויקימדיה

# data[].attributes.attachment_link.title
ג’יהאד – ויקיפדיה

# data[].attributes.body
סינא היה רופא, פילוסוף פרסי

# data[].attributes.body
שושלת בית אומיה
הייתה שושלת הח'ליפים הראשונה של האימפריה המוסלמית.
היא נקראת כך על שמו של אומיה בן עבד שמס, מחשובי המנהיגים בעיר מכה לפני האסלאם
הח'ליפים לבית אומיה שלטו באימפריה המוסלמית מדמשק מ-661 עד 750, ולאחר מכן שלטו בספרד מ-756 ועד 1031
מה זה ח'ליפים? הוא כינויו של המנהיג האסלאמי של ה "אֻמָּה" היא אומת האסלאם. פירושו בערבית "מחליף" או "יורש", כלומר ממלא המקום, או מחליפו של הנביא מוחמד

מידע מי: וויקיפדיה
מכתב על ידי : אמה ילוז

יום טוב

# data[].attributes.headline
אבו בכר - אלה ותמר

# data[].attributes.subject
אבו בכר - אלה ותמר

# data[].attributes.body
אבו בכר היה הראשון שהחליף את מוחמד אחרי מותו. והוא שלט שנתיים עד מותו. אבו בכר הצטרף למוחמד כשעבר\ ברח ממכה לאל מדינה. בנוסף לכך אבו בכר היה אביה של עאישה (בתו היחידה) שהייתה אחת מנשיו של מוחמד. אבו בכר היה מנהיג פוליטי ודתי. אבו בכר נולד בשנת 573 בעיר מכה שבמחוז חגא'ז שבחצי העיר ערב  ונפטר בשנת 634 בערך בגיל 61

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אַבּוּ בַּכְּר עַבְּד אללַּהּ בְּן אַבִּי קֻחַאפַה עֻתְ'מַאן בְּן כַּעְב א-תִּימִיּ אלְ-קֻרַשִׁיּ (ב ערבית: أبو بكر عبد الله بن أبي قحافة عثمان بن كعب التيمي القرشي; בערך 573- 634), היה ה ח'ליפה הראשון אחרי מות מוחמד, כיהן שנתיים ( 632-634) עד מותו. אביה של עאישה, אחת מנשות מוחמד ובן דודו של טלחה אבן עוביד-אללה, מחברי מועצת השורא. מכונה גם " אַ-סִּדִּיק" (בערבית: الصديق - הצדיק). אבו בכר נלווה אל מוחמד כאשר היגר ממכה ל אל-מדינה. הוא ירש את מוחמד כמנהיג פוליטי ודתי, והיה לח'ליפה הראשון מבין ארבעת הח'ליפים ישרי הדרך. בתקופת שלטונו ביסס את שלטון ה אסלאם ב חצי האי ערב. בהיבט המדיני, שמר על המשך קיומה של המדינה הקטנה שיצר מוחמד ופתח את מסעות הכיבוש האסלאמיים בשליחת צבאות ל סוריה ול עיראק. בהיבט הדתי, השיב אל חיק האסלאם ב מלחמות הרדה את עשרות השבטים המורדים של חצי האי ערב, שחזרו בהם מן האסלאם ולא חשו מחויבים ל ביעה (שבועת האמונים לנביא ולאסלאם).

אבו בכר נולד בשנת 573 בעיר מכה שבמחוז חג'אז ב חצי האי ערב (כיום במערב ערב הסעודית). הוא נולד למשפחה אמידה מ שבט קורייש להורים אבו קֻחאפה ואום אל-ח'יר. על פי המסורת, בילדותו אהב לשחק עם גדיים ו בכרים, מכאן ה כוניה שניתנה לו - אבו בכר (אבי הבכרים).

כבן למשפחה עשירה, ידע קרוא וכתוב מגיל צעיר והיה חובב שירה וספרות. כמו כן היה בעל זיכרון מפותח וידע נרחב אודות השבטים והפוליטיקה האזורית.

בגיל 18 החל לסחור בבגדים ומשום כך נדד רבות ב חצי האי ערב. הוא התעשר, נהיה סוחר חשוב ומרכזי באזור, והוכתר לראש השבט עוד בחיי אביו.

אבו בכר התאסלם בשנת 613 לאחר שחזר למכה ממסע ל תימן ומכריו סיפרו לו על מעשי אדם בשם מוחמד שהכריז על עצמו כ"שליח האל". לפי אבן קת'יר (היסטוריון ותאולוג סוני מן המאה ה-14), בכך נהיה למתאסלם השני אחרי ח'דיג'ה. בעקבות התאסלמותו, רבים ממכריו התאסלמו גם כן, ביניהם כל בניו למעט עבד א-רחמאן. עצם היותו אדם חשוב וידוע השפיע רבות על התאסלמותם של עבדים בעיקר, שהיו נפוצים במכה באותה התקופה. סופר עליו שלמרות היותו אדם חופשי, היה אמפתי כלפי עבדים ואף רכש 8 עבדים על מנת לשחררם לאחר מכן תמורת 40,000 דינר.

בשנים שלאחר מכן, הטיף אבו בכר בפומבי וקרא לאנשים להישבע אמונים לאסלאם ולנביא. מכה הייתה אז עיר אלילית ברובה, ואנשי העיר לא ראו בעין יפה את ההטפות והחלו לרדוף את המוסלמים. על פי המסורת, באחת הפעמים הוכה אבו בכר על ידי גברים משבט קורייש עד שאיבד את הכרתו (מה שהוביל להתאסלמות אמו).

ב- 620 נפטרה אשתו של מוחמד, ח'דיג'ה, והוא שודך לבתו של אבו בכר, עאישה.

ב- 622, בפיקודו של מוחמד, היגר אבו בכר יחד עם כל מוסלמי העיר מכה ל אל-מדינה, כחלק ממהלך המכונה הג'רה (הגירה), המסמן את נקודת ההתחלה למניין השנים המוסלמי. באל-מדינה רכש אבו בכר עבור מוחמד קרקע שעליה נבנה מסגד הנביא ונשא לאישה את חביבה, בתו של חריג'ה בן אבו נאצרי, חבר קרוב.

ב- 624 לקח אבו בכר לראשונה חלק במסע צבאי והיה שומר סף אוהלו של מוחמד ב קרב בדר, וב- 625 השתתף ב קרב אוחוד. ב- 627 השתתף ב קרב אל-חנדק, שם נחלו כוחות העיר אל-מדינה בהנהגת מוחמד ניצחון גדול מול קואליציית כוחות יהודיים-ערביים.

ב- 628 היה עד ל הסכם חודיבייה, השתתף ב קרב ח'ייבר ופיקד על מסע אבו בכר הצדיק ל נג'ד (מרכז חצי האי ערב), שם הכריע הצבא המוסלמי שבפיקודו צבא של שבטים ערביים. ב- 630 השתתף ב כיבוש מכה מידי השבטים הלא-מוסלמים, קרב חונאין בו נחלו המוסלמים הצלחה מול השבט הואזן הבדואי וב מצור על טאיף, מצור שנמשך כשבועיים על העיר טאיף ונפסק בעצת אבו בכר שייעץ להסיר את המצור כאשר לא נראתה הכרעה, בטענה שהעיר תיפול כשהאל ירצה בכך.

כשנה לאחר מכן, בעת שמוחמד שהה באל-מדינה, הוביל אבו בכר כ-30,000 לוחמים לעיר תבוכ במטרה לכבוש אותה מידי ה ביזנטים, אך אלה איבדו את אחיזתם באזור הזה של המזרח התיכון, והעיר נכבשה ללא קרב.

ב-8 ביוני 632, זמן קצר לאחר שחזר אבו בכר לאל-מדינה ממסעות הכיבושים, נפל למשכב מוחמד ונפטר בגיל 63 בביתה של עאישה. בנקודה זו מתחיל הפיצול בין האסלאם השיעי ל אסלאם הסוני, שכן על פי המסורת השיעית בעודו על ערש דווי, הכריז מוחמד על בן דודו עלי בן אבי טאלב, לימים הח'ליף הרביעי, כיורשו. על פי המסורת הסונית הוא לא השאיר הוראות ברורות לגבי יורש או מחליף.

לאחר מות מוחמד החלו להיווצר מתחים בין המוסלמים מאל-מדינה - האנסאר, לאלו שהיגרו למכה במהלך ההיג'רה - המהאג'רון, ולמעשה האומה המוסלמית החלה להתפרק. שבטים ערביים שהתאסלמו כתוצאה מכיבושי מוחמד החלו לחזור לסדר הישן של שבטיות ג'אהלית פגאנית, והחלו לצוץ מטיפים שהכריזו על עצמם כנביאים וניסו להוביל כוח נגד המוסלמים. משום כך, התכנסו האנסאר באל-מדינה ודנו לגבי מי ראוי שיירש את מוחמד ויאחד מחדש את האומה המוסלמית. על פי המסורת, עומר בן אל-ח'טאב ו אבו עוביידה בן אל-ג'ראח נשבעו אמונים לאבו בכר, ובכך שכנעו את המועצה להכיר בו כח'ליף הראשון.

כח'ליף הניף אבו בכר את דגל דיכוי המרידות באומה, ופתח ב מלחמות הרדה נגד השבטים שחזרו בהם מן האסלאם. לאחר מכן התפנה למסע כיבוש אזורים שהיו תחת שליטת האימפריה הסאסאנית המתפוררת ו האימפריה הביזנטית, מבצע שנמשך עד אחרון ה ראשידון ואף בימי הח'ליפות האומיית.

בשנת 633 פלש צבאו של אבו בכר לגבולה הדרום-מערבי של האימפריה הסאסאנית, כווית ו עיראק של היום, בפיקודו של ח'אלד בן אל-וליד. הצבא מנה 18,000 חיילים, ובחודשיים הראשונים לפלישה, אפריל-מאי, צלח חמישה קרבות מרכזיים: הראשון שבקרבות מול הסאסאנים, קרב השרשראות, וארבעה קרבות על גדות נהר פרת; קרב הנהר, קרב ולג'ה, קרב אל-יס והחשוב מביניהם, המצור שהוביל לכיבושה של העיר אל-חירה. לאחר הפוגה קצרה, צר צבאו של אבו בכר על העיר אל-אנבר במשך כמה שבועות, עד שנפלה. הוא המשיך דרומה וכבש את העיר עין א-תמר. באוגוסט שב בן אל-וליד לחצי האי-ערב על מנת לדכא מרד, ובאותו הזמן התארגנו כוחות פרסיים לגבש צבא גדול שיכניע את הכובשים המוסלמים. בן אל-וליד החליט להפתיע את הפרסים ותקף אותם בלילה אחד בנובמבר בשלוש חזיתות שונות: קרב א-זמיל, קרב א-ת'אני וקרב א-מ'ודייח. פעולה זו הביאה לסיום שליטת הפרסים בעיראק.

לאחר מכן פנה אבו בכר להילחם בביזנטים. ביוני 634 פלש בן אל-וליד לסוריה וכבש במהרה את הערים סווא, אראק, תדמור, א-סוחנה, אל-קרייתין וחאורין. לאחר מכן כבש את בוסרה, בסיוע שני מצביאים אחרים; שרהביל ואל-עוביידה. לאחר מכן פנה אבו בכר לכבוש את דמשק, אך בדרך נתקל צבאו בהתנגדות ביזנטית והכריע אותה בשלושה קרבות; קרב יאקוסה, קרב אג'נדין וקרב מראג' א-סאפר. באוגוסט הגיע הצבא בפיקודו של בן אל-וליד לדמשק, צר עליה וכבש אותה.

אבו בכר נפטר ב- 23 באוגוסט 634 במהלך המצור על דמשק ב אל-מדינה, כנראה מהכשת נחש, בניגוד לשאר הראשידון שנרצחו. זמן קצר לפני מותו הוא קרא לקהילה המוסלמית לקבל את עומר בן אל-ח'טאב כיורשו לח'ליפות. מרבית הקהילה אימצה את עומר, אולם תומכי עלי בן אבו טאלב, שלימים יתגבשו ל שיעה, סברו כי עלי היה צריך לרשת את אבו בכר, לאחר שבראייתם, אבו בכר גזל מעלי את ירושת הנביא מוחמד.

קברו של אבו בכר נמצא ב מסגד הנביא באל-מדינה, מקום קבורת הנביא מוחמד. מעשה זה הנציח לדורות את מעמדו וחשיבותו של אבו בכר בהיסטוריה האסלאמית.

לאבו בכר היו 4 נשים. מגרושתו, קותילה בנת עבד אל-עוזה, היו לו בת, אסמאא, שממנה היו חמישה נכדים ושלושה נינים, ובן, עבדאללה. מאשתו השנייה, אום רומאן, היו לו בן מאומץ, טופיל אבן-עבדאללה, בן, עבד א-רחמאן, ובת, עאישה. מאשתו השלישית אסמאא בנת עומיס, היה לו בן, מוחמד, נכד ושני נינים. מאשתו הרביעית, חביבה בנת ח'ריג'ה, הייתה לו בת, אום כולתום.

היום, ישנן כמה משפחות המיוחסות לאבו בכר, למשל שבט שיחאל ב סומליה, ושמות משפחת כגון אל-עתיקי, אל-קוריישי ואבן-בכרי.

בזמנו של מוחמד, נאבקו המוסלמים בשבטים הלא מוסלמיים בחצי האי ערב, בין השאר גם ביהודים, לאחר שלא הצליחו ליצור עימם בריתות איתנות. אבו בכר לקח חלק מרכזי בגירוש השבט בני נצ'יר מאל-מדינה ב-624 וגירוש שבט בני קינוקאע היהודי. כמו כן, המוסלמים בראשות מוחמד הרגו את כל גברי שבט בני קוריט'ה, ונשותיהם וילידיהם אוסלמו או נמכרו לעבדות. בעקבות מסע הכיבושים המוצלח של אבו בכר בסוריה ועיראק נכבשו בין השאר יהודים ונוצרים רבים, אשר זכו למעמד של ד'ימי באימפריה, בתמורה לכניעה.

אבן אסחאק, היסטוריון ערבי מן המאה ה-8, כתב על אבו בכר שהיה אדם שאנשים חיפשו את קרבתו, בעל מידות טובות ואדם אהוד. נודע כאחד שיודע את תולדות שבט קורייש יותר מכל אדם. אנשים רבים היו דנים איתו ומתייעצים עמו, משום שהיה בעל ידע רב וניסיון בענייני מסחר. הוא הזמין את מי שנתן בו אמון להתעטף בכנפי האסלאם. אבו בכר, שקירב את צעירי מכה לאסלאם, ובתוכם גם מהמשפחות המשפיעות, נודע כפותר חלומות.

אבו בכר אל בגדאדי (אבו בכר ה בגדדי), מייסד ארגון ח'ליפות המדינה האסלאמית, מכונה כך על שמו של אבו בכר משום היותו הח'ליף הראשון מאז הקמת הארגון. כמו כן, השם נהיה נפוץ לאורך ההיסטוריה.

# data[].attributes.attachment_link.title
אבו בכר - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
אַבּוּ בַּכְּר עַבְּד אללַּהּ בְּן אַבִּי קֻחַאפַה עֻתְ'מַאן בְּן כַּעְב א-תִּימִיּ אלְ-קֻרַשִׁיּ (ב ערבית: أبو بكر عبد الله بن أبي قحافة عثمان بن كعب التيمي القرشي; בערך 573- 634), היה ה ח'ליפה הראשון אחרי מות מוחמד, כיהן שנתיים ( 632-634) עד מותו. אביה של עאישה, אחת מנשות מוחמד ובן דודו של טלחה אבן עוביד-אללה, מחברי מועצת השורא.

# data[].attributes.body
בית עבאס הנקרת גם בשם החליפות העבאסית הייתה אימפריה ערבית מוסלמית ששלתה בשטחים נרחבים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון. היא התקיימה בין השנים בין השנים 750 ל-1258.ב750 הם הביסו את בית אומיה החליפות ששלתה לפניהם. ב-1258 כשבגדאד נפלה בידי המונגולים היא שרדה רק בתור סמכות דתית סמלית בקהיר 1261-1517 תחת חסותם של השליתים הממלוכים של מצריים.

https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%91%D7%99%D7%AA_%D7%A2%D7%91%D7%90%D7%A1

# data[].attributes.body
שיעה הוא הזרם השני בגודלו באסלאם ובו יש כ-15 אחוז מהמוסלמים בעולם. השיעים מאמינים שעלי בן אבי טאלב היה אמור להיות היורש של מוחמד.
ייסוד הזרם השיעי מיוחס לבנו של עלי, חוסין, שהוא ו-70 מבני משפחתו נרצחו בעיר כרבלא שבעיראק בשנת 680 על ידי צבא סוני (הסונים הם הזרם המתחרה).
לשיעים יש שישה עמודי ייסוד- הוולאיה. הם עשו זאת כדי להבדיל את עצמם מהסונים שבניגוד לשיעים יש חמישה עמודים.
עד היום המאבק בין הזרמים נמשך.

אורי ואביגיל

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אסלאם שיעי (ב ערבית: شيعة; תעתיק מדויק: שיעה) הוא הזרם השני בגודלו ב אסלאם, המונה כ-15% מהמוסלמים בעולם (הזרם הגדול, ה סונה, מונה כ-80% מהמוסלמים). השיעים רואים ב עלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד ובעלה של פאטמה בתו (שקיבל עליו את האסלאם ראשון או שני אחריו), ה ח'ליף הרביעי, את יורשו הבלעדי של מוחמד. הם אינם מכירים בשלושת הח'ליפים הראשונים אבו בכר, עומר ו עות'מאן.

ייסוד הזרם השיעי מיוחס לבנו של עלי, חוסין, שהוא ו-70 מבני משפחתו נרצחו בעיר כרבלא שב עיראק בשנת 680 על ידי צבא סוני. לזכר הירצחו מציינים השיעים את חג ה עשוראא ובתוכו את טקס התעזיה בו הם מכים את עצמם עד זוב דם לזכר ייסוריו. בשל ההיסטוריה של רדיפת השיעים בידי הסונים, השקפת העולם השיעית ככלל קודרת ופסימית. משמעות המילה "שיעה" מלשון "סיעה", "פלג", "קבוצה", או בהשאלה מה יהדות, " חסידות".

לשיעים עמוד אמונה שישי, ה וולאיה, על החמישה המקובלים באסלאם, והוא האמונה שמנהיג האסלאם ( אימאם) חייב להיות מזרע עלי בלבד ולו סמכות בלעדית בקדושה וחולין. השיעים גם מאמינים שבכל דור ודור, ישנו מנהיג שמתווך בין אלוהים לבין המאמינים, ובדור הנוכחי הוא נסתר ועדיין לא התגלה.

לשיעים מספר ערים קדושות בנוסף על מכה ו אל-מדינה המקודשות גם אצל הסונים, והחשובות שבהן הן כרבלא ו נג'ף שב עיראק ו משהד ו קום שב איראן. בתוך השיעה יש כיתות משנה שונות, שמאמינות בשושלות שונות של אימאמים. בני כת ה-"את'נא עשריה" (או "התריסרים") מצפים לשובו של האימאם ה-12 (שנעלם במאה ה-9) שישוב בתור מהדי באחרית הימים.

ערך מורחב - התאולוגיה השיעית

ה תאולוגיה של ה מוסלמים השיעים, מכילה חמישה עקרונות יסוד אשר עליהם בנויה אמונתם:

1. יחידות (בערבית: توحيد): הוא המאפיין הראשי של המונותאיזם, והוא מסמל דבר אשר הוא אחד ויחיד. אצל המוסלמים השיעים, המושג מייצג את העובדה שהאל הוא אחד ויחיד, ושאין עוד כמוהו, ושאין עוד אחד אשר ראוי לעבוד אותו מלבדו.

2. הצדק (אלעדל): המוסלמים השיעים מאמינים בכך שקיימים דברים שהם טובים ודברים שהם רעים, ושאללה מצווה על בני האדם לעשות את הדברים הטובים ואוסר עליהם את הדברים הרעים.

3. הנבואה: יסוד זה גורס כי אללה מינה ושלח שליחים ונביאים כדי שיעבירו אל האנושות את המסר שהוא, אללה, רוצה שהם יכירו. וכמו כן, שמוחמד הוא הנביא האחרון.

4. מנהיגות (אימאמה): על פי תפיסת התאולוגים המוסלמים השיעים, אללה בחר ומינה מנהיגים מסוימים להוביל, להנהיג ולהדריך את האנושות, ומאמינים גם בכך שהנביא מוחמד מינה למעשה את יורשיו הרוחניים לפני מותו.

5. יום התחייה: השיעים מאמינים ביום שבו היקום כולו יגיעו אל הקץ שלו, ולאחר מכן אללה יקים את כל האנושות לתחייה

בראאה משמעה בערבית "שלילת המתנגדים", השיעים מחלקים את העולם לשלוש:

מאמינים (שיעים)

מוסלמים שאינם שיעים

כופרים (כופרים הם עובדי אלילים או כאלה שהם אויבי האסלאם. על פי הקוראן, הנוצרים והיהודים מוגדרים כדתות מונותאיסטיות "עמי הספר" ורשאים לקיים את אמונתם)

ביסוד הבראאה עומדת שלילה מוחלטת של זכויות הכופרים, והגדרתם כטמאים. הבראאה באה לידי ביטוי גם בכך שהשיעים אוסרים על נישואין עם סונים.

משמעה בערבית "חובת הזהירות", התקייה באה לידי ביטוי בנכונות להסתיר את הזהות השיעית כדי לשרוד תחת שלטון עוין. השיעים נזקקו לתקיה, שכן בדרך כלל היו מיעוט תחת שלטון סוני. עקרון דומה קיים גם בדת הדרוזית.

תעזרייה משמעה חסינות מטעויות של האימאם. לאימאמים לבית עלי יש השראה אלוהית מולדת הנקראת בערבית נץ. הסגולה הכריזמטית הזאת מחסנת אותם מטעויות ומאפשרת להם להנהיג את האומה המוסלמית בדרך הרצויה לפני אללה. עם זאת, השיעים ברובם נאמנים לתפיסה שמוחמד הוא חותם הנביאים ולכן לא יהיה נביא אחריו.

השיעים מהווים כ-15% מהעולם המוסלמי, ואוכלוסייתם הוערכה ב- 2009 בכ-200 מיליון בני אדם. האוכלוסייה השיעית הגדולה ביותר נמצאת ב איראן, בה כ-90% מהאוכלוסייה ולמעלה מ-65 מיליון בני אדם הם שיעים. שיעים מהווים רוב גם ב עיראק (65%), ב בחריין (70%) וב אזרבייג'ן (85%). אוכלוסיות שיעיות גדולות קיימות ב פקיסטן (כ-10% מהאוכלוסייה, כ-20 מיליון איש), ב הודו (כ-20 מיליון), ב תימן (35%, כ-9 מיליון), ב טורקיה (10-15%: 7-11 מיליון) וב אינדונזיה (5 מיליון).

גם ב לבנון הזרם הגדול ביותר הוא השיעה (35%), ואוכלוסייה גדולה קיימת גם ב כווית (30%), ב סוריה (15%, כמחציתם עלווים), ב אפגניסטן (10%-15%), ב ערב הסעודית (10%-15%), ב איחוד האמירויות הערביות (10%), ב טג'יקיסטן (7%) וקבוצות קטנות יותר במדינות המפרץ הפרסי ובארצות אפריקאיות כגון ניגריה ו טנזניה.

ההבדלים בין השיעים ל סונים הם היסטוריים ו תאולוגיים, כאשר המחלוקת העיקרית נובעת סביב מיהו ומי אמור להיות המנהיג הלגיטימי לאחר מות מוחמד. השיעים נחשבים ליותר דתיים מהסונים. ההבדלים התאולוגיים הם באמונות השונות ביחס לעקרונות האסלאם - סביב אמינות ה חדית'ים השונים. ניתן למצוא הבדלים ביחס ל תווחיד ( אחדותו ו צדקו של האל), נובוואה ( נבואה), ו אימאמיות ( מנהיגות). כמו כן (בהכללה גסה) יש ביניהם הבדלים בסוג הרגש הדתי: השיעים נחשבים ליותר רגשניים, משיחיים, בעלי דת פופוליסטית, ואילו הסונים נחשבים כיותר קרים ושקולים.

השיעים מאמינים כי יש אל אחד והוא אינו מוגבל בשום אופן. הם מאמינים כי האל הוא אחד במהותו ובמאפייניו, ולכן הוא אינו מורכב מחלקים (ולפיכך, אין לו צורה או גוף, ומאפייניו אינם נפרדים ממנו), כי הוא יצר כל דבר בעולם וממשיך לחיות את העולם (כלומר, הקיום של כל הדברים הוא הודות לו ורק לו), וכי אותו לבדו צריך לעבוד, וכי כל הטוב והרע בא ממנו. השיעים גם מאמינים כי האל הוא טוב וצדיק, ולכן הוא צודק בשיפוטו. לפי השיעה, האל גומל לטובים ולרעים, והוא אינו יכול לגמול רעה על טובה ולהפך. לבני האדם ניתנה ה בחירה בין הטוב והרע, ובחירתם תקבע את עתידם וגורלם. הסונים מחולקים לשתי אסכולות עיקריות ביחס לתווחיד. ה מועתזילים דומים למדי לשיעה, אך האשערים מאמינים כי לאל יש גוף ולכן גם צורה. הם גם בעלי אמונות שונות ביחס להיבטים אחרים של התווחיד, לדוגמה, הם מאמינים כי האל יכול לגמול רעה על טובה. לפי ה אשערים, גורלם ועתידם של בני האדם קבוע מראש. רוב המוסלמים הסונים מאמינים שאין לאף מוסלמי את האפשרות או היכולת לחזות או לדמיין את צורתו של האל.

יש גם הבדלים ביחס לעקרונות אחרים באסלאם. עבור השיעים, נביאים/שליחים (כשהנביא אדם הוא הראשון והנביא מוחמד האחרון) מונו בידי האל ולכן הם מושלמים מכל בחינה (כלומר, ב אמונתם, בדיבורם, ב מחשבותיהם ובמעשיהם). המועתזילים שוב מחזיקים באמונות דומות לשיעה בנושאים אלה. אך האשערים מאמינים כי הנביאים הם מושלמים רק ביחס לנבואתם. המועתזילים והאשערים גם יחד חולקים על השיעה ביחס לאימאמיות. השיעים מאמינים כי האל ממנה בכל תקופה אדם מושלם על מנת להיות יורשו של הנביא ומגן האסלאם. הסונים חושבים כי יש גם אופנים אחרים למנהיגות באסלאם (כגון מלוכה). עבור השיעים, במקרה שבו המנהיג שמונה על ידי האל אינו מצוי, אז כל ממשלה אחרת שקרובה ביותר לממשלה צודקת היא אפשרית (למשל דמוקרטיה).

עבור השיעה, הסיפורים והמסורות של מוחמד הם חשובים מאוד. השיעה חולק על הסונה בנושא זה, רק לגבי זה שהשיעה מחלקים בין חבריו הנאמנים של הנביא לבין אלה שהיו חבריו, אך היו פחות נאמנים ונודעו כממציאי סיפורים ואירועים היסטוריים. לפיכך, השיעים מאמינים כי את כל הסיפורים על הנביא יש לבחון בצורה רציונלית, תוך כדי בדיקה של דיוק הסיפור ומקורו. במחקר המודרני נכתב רבות כי ההיסטוריה הרשמית האיסלאמית על מה שנכתב כביכול על ידי מוחמד וממשיכיו, אין לה תימוכין היסטוריים . כן כתב המלומד w. madelung בהרחבה בספרו the succession to muhammad '1977.

תהליך ההיפרדות של השיעה מהזרם העיקרי התרחש עד לשנים הסמוכות למותו של חוסיין בן עלי. תחילת המחלוקת הייתה בעיקרה סביב ירושת ההנהגה. כשעדויות סוניות ושיעיות רבות מוסרות, כי לאחר מות מוחמד, עלי בן אבי טאלב התנגד לתפיסת השלטון על ידי אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב ו עות'מאן בן עפאן. שכן לפי המסורת השיעית ( חדית'ים שונים) עלי בן אבי טאלב יועד על ידי מוחמד עוד בחייו לרשת את ההנהגה לאחר מותו. לפי העדויות הסוניות, השם "סונה" נכנס לשימוש לראשונה תחת המנהיגות ה אומאיית, על ידי אבן אבי סופיאן. בכל מקרה, לשתי הקבוצות יש הגדרות וטענות שונות לגבי האסלאם, ולכן ניתן לראות אותן כשתי קבוצות שונות כבר מההתחלה.

יש הטוענים, כי השיעים מייחסים לאימאמים דרגה של אלוהות, מכיוון שהם מחשיבים אותם כמושלמים ובעלי כוח נבואי. אך השיעים אינם רואים את הכוח הזה כאלוהי, אלא כתלוי ברצונו של האל[דרוש מקור: מי?].

רוב חכמי הדת הסונים בימי הביניים לא החשיבו את השיעים כחלק מהדת המוסלמית, בשל ההבדלים ביניהם בדוקטרינה. אולם, עוד בשלהי התקופה העות'מאנית ועל רקע הקולוניאליזם המערבי בארצות האסלאם פעלו חכמי הלכה סונים שהשתייכו לזרם הלאומי והרפורמי להכיר בהם כחלק מן הקהילה המוסלמית, על מנת לגייס אותם למטרות פוליטיות נגד המערב. [

הרקע לקרע בין השיעה והסונה, לפי השיעה

השיעים טוענים, כי ירושת ההנהגה הייתה צריכה ללכת לקרוב המשפחה הקרוב ביותר משפחתית למוחמד, שכן גם לפני מותו הנביא מוחמד הכריז על עלי כמנהיג הבא שנבחר בידי האל. אך לאחר מותו של הנביא ב-632, יתר מאמיניו לא כיבדו זאת והחל מאבק על הירושה. קבוצה אחת, חסידיו של עלי, קיבלה את דבר מוחמד, אך אנשים אחרים בעלי השפעה לא קיבלו אותו (ביניהם אבו בכר, עומר אבן אל-ח'טאב, אבו עוביידה בן אל-ג'ראח וקבוצת "אנסאר") והחליטו לבחור מנהיג מביניהם ללא התייעצות עם יתר המוסלמים כולל עלי (סוג של בחירה פרלמנטרית, במקום ירושה לפי משפחה או מונרכיה). לדעת השיעים, הם הכריחו את המוסלמים האחרים לקבל את בחירתם באבו בכר. במאבק זה נהרגה בתו של מוחמד, פאטמה (אשתו של עלי) כשעומר אבן אל-ח'טאב, הח'ליפה השני, התקיף את ביתה על מנת להכניע את עלי. מנקודה זו החל הדיכוי של משפחת הנביא וחסידיהם (כלומר, השיעים), נמשך לאורך השנים במדינות ה סוניות, ונמשך אף היום. השיעי מאמין כי דיכוי זה, יחד עם שחיתותו של העולם, יסתיים כאשר יופיע האימאם השנים עשר, מוחמד אל-מהדי.

יש מחלוקות בקרב השיעה לגבי הירושה לאחר מותו של הנביא מוחמד, אבל הם מסכימים כי שלטונם של האימאמים נלקח מהם שלא כראוי.

השיעים השביעיים: ה איסמעילים הם הזרם הגדול ביותר מקרב השיעים השביעיים. השיעים החמישיים או ה זיידים: זרם שנמצא בעיקר ב תימן, שמאמין בארבעת הח'ליפים של האסלאם כמו הסונים, ולאחר מכן בחוסיין ובעלי, ואחר כך ב זייד בן עלי. זיידים גם דוחים את הרעיון של אימאמים שממונים משמים.

שני הזרמים הגדולים של השיעה מאמינים כי האימאם האחרון (השביעי או השנים עשר) הוסתרו בידי האל. יש אמונות שונות ביחס לחזרתו של האימאם האחרון, המכונה " אל מהדי" - מילולית, "המודרך" או "המדריך"

שיעת השנים עשר

רוב השיעים נחשבים כחלק מ" שיעת השנים עשר", והם נקראים כך על מנת להבדיל בינם לבין סוגים אחרים של שיעים. שיעים אלה מאמינים במנהיגותם של שנים-עשר אימאמים לאחר מותו של מוחמד, אותם נמנה להלן. כל אימאם היה בנו של האימאם שלפניו, חוץ מ חוסיין שהיה אחיו של חסן אבן עלי. לפי השיעה, האימאם לא נבחר בשל מוצאו, אלא נתמנה על ידי האל בשל מעלותיו.

מוסלמים שיעים מאמינים כי עלי, חתנו של הנביא מוחמד, היה הראשון מבין שנים-עשר האימאמים, ומונה בידי מוחמד (ולפיכך בידי האל) לרשת את הנביא כמנהיגה של הקהילה המוסלמית. לפיכך, השיעים מחשיבים את שלושת ה ח'ליפים שירשו אותו כמנהיגים בלתי לגיטימיים, שקיבלו את השלטון כנגד רצונו וציווייו של האל ושל מוחמד. הסונים מחשיבים את שלטונם של שלושת הח'ליפים שלפני עלי ( אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב ו עות'מאן בן עפאן) כלגיטימיים לחלוטין, מכיוון שהם היו מבוססים על הקונצנזוס של הקהילה המוסלמית.

השיעים מאמינים כי לאימאמים שלאחר הנביא מוחמד יש מעמד מיוחד. הם נחשבים כיורשים ישירים (בכל המובנים) של מוחמד, והם חסינים מטעות, מושלמים, נבחרו על ידי האל ומוסרים את דברו.

עדת המֶתַאוִילה בלבנון וייחודה

בלבנון קיים פלג שיעי הנקרא בשם מֶתַאוִילה (יחיד: מותּאואלי) אשר מקורו ומקור שמו הם תעלומות. אף אדם אינו יודע בוודאות את מקור מוצאו, אך ככל תעלומה ההשערות רבות. דעה רווחת כיום היא שבמקור אנשי העדה הם כורדים שישבו באיראן והועברו בתקופתו של צלאח א-דין לסוריה ומשם עברו אל סביבות הלבנון. ישנה הנחה הקובעת כי משמעות השם היא: "חסיד נאמן", כלומר חסיד נאמן לתורת עלי ויש אחרים הגורסים כי מקור השם במילה "ואליה" - נאמנות לבית עלי, אך מכל מקום אין ספק כי מקור השם הוא ורסיה זו או אחרת של השם "עלי".

המתואלים מתבדלים מן הזרם השיעי, גם בשלטונם הפנימי. רוב האוכלוסייה המתואלית מאוגדת במסגרות שבטיות שבראשן עומדים מנהיגים חילוניים "כמו-פאודלים" הנקראים "זעמאא" (מנהיגים בערבית). הזעמאא שולטים ביד רמה באדמות שבטיהם וגובים מיסים פנימיים. נגד המנהיגים החילוניים עומדים המנהיגים הדתיים, ה" עולמא", חכמי הדת. חלק מן העולמא מוסמכים כקאדים במדינות שיעיות מובהקות. האחדות הלאומיות של המתואלים כה חזקה עד כי מעולם לא התלונן מתואלי בבית דין סוני על פסק דין שנקבע בבית דין מתואלי. אך העולמא הם חסרי יכולת ההשפעה חברתית. חוסר יכולת ההשפעה החברתית שלהם יצרה בעבר נוהג שאין העולמא מתבטאים כלל בענייני פנים, אלא רק בענייני חוץ. מצב זה כמו שהוא, היה תקף עד אחרי עלייתו של האימאם השנוי במחלוקת, מוסא אל-צאדר לשלטון בעדה. עם עלייתו של אל-צאדר לשלטון בעדה ועם ההגירה ל ביירות, התערער המבנה החברתי המסורתי וכוחם של ה"עולמא" התחזק. אך למרות הטלטלות, נשמר עדיין מאזן הכוחות הפנימי בתוך החברה המתואלית.

עד שנות ה-60 של המאה ה-20 דגלה כל עדת השיעה באידאולוגיה בסיסית של הרכנת ראש ואי-השתתפות במערכת הפוליטית במדינות בהן שהו אנשיה, מתוך ציפייה שקטה לחזרתו של האימאם הנעלם. בדרום לבנון בפרט, בה הייתה העדה הגדולה ביותר במדינה מפוצלת, הייתה העדה המושפלת ביותר. לפי שיטת המפתח העדתי לחלוקת משרות השלטון זכו השיעים רק בתפקיד יו"ר הפרלמנט וסבלו מהתנשאות והדרה מצד כל העדות האחרות ובפרט מצדם של ה נוצרים המארונים.

כל זאת השתנה עקב הנהגתו של האימאם מוסא א-צדר. א-צדר, שהתמנה לאימאם בראשית שנות השישים, ביקש עבור העדה הגדרה עצמית, שוויון זכויות ושיתוף בחיי המדינה באופן פעיל על ידי יוזמות של חינוך, תרבות ופעילות פוליטית. א-צדר הסתייג מן ה פלסטינים הסונים, בהם ראה גורם זר ומפריע וביקש ברית עם ה עלווים הסורים. א-צדר יזם את הקמתה של "המועצה האסלאמית השיעית העליונה" שהוכרה בצעד חסר תקדים על ידי הפרלמנט הלבנוני ב- 1967 והנהיג את " תנועת המקופחים" שתבעה שוויון זכויות עבור השיעים, בעיקר בדרום לבנון. במקביל ובחשאי, בניגוד לתדמיתו כשוחר שלום, טיפח א-צדר את ה מיליציה החמושה " אמל", כיוון שלא יכלה להתקיים עדה לבנונית באותה עת ללא מיליציה חמושה. בכך הפכה העדה השיעית לראשונה בהיסטוריה המודרנית לעדה בעלת מודעות, תביעות וכוח צבאי עצמאי.

באותה עת קם באיראן ה אייתוללה ח'ומייני, שדרש והטיף לכך שהשיעה לא רק תהיה בעלת שוויון זכויות אלא תנהיג על פי תפיסת " שלטון חכם ההלכה", לפיה ה עולמא (מועצת החכמים) צריכים להנהיג את המדינות המוסלמיות. תפיסתו לא הייתה מוגבלת אלא גלובלית. הטפותיו צברו תומכים רבים ובשנת 1978 גורש על ידי ה שאה ל פריז, אך שנה מאוחר יותר שב לאיראן בשיאה של המהפכה האיראנית ותפס את עמדת ההנהגה.

א-צדר נעלם ב לוב ב- 1978 ולנעליו נכנס השיח מוחמד חוסיין פדלאללה. פדלאללה נולד בנג'ף ולמד באיראן וכך הכיר באופן עמוק את השיעה האיראנית, מאידך הוא חי רוב חייו בלבנון, בשכונה ב ביירות שאכלסה פליטים שיעים ופלסטינים מדרום המדינה. כך הפך פדלאללה לציר מחבר בין ההתעוררות והתסיסה השיעית באיראן לבין ההתעוררות השיעית בלבנון. אולם, בניגוד לא-צדר, שתפס את תפקידו כיוצר בידול, הפרדה וזהות נפרדת בין העדה השיעית לשאר העדות, ביקש פדלאללה לאחד בין השיעים לפלסטינים, תוך שמירת ההגמוניה השיעית. זאת בניגוד לדרכה של השיעה כל ימיה. הדבק המאחד היה שנאה ל מדינת ישראל. במהלך מבצע ליטני ו מלחמת לבנון הראשונה הטיפה ההנהגה השיעית הדתית בהשראתו באופן חריף נגד הציונים, תוך האשמת ישראל ברצון לכבוש את לבנון. הברית בין ישראל לנוצרים, שנואי נפשם של השיעים, רק חיזקה את הדבק המאחד.

על אף שפדלאללה ניסה בתחילה לרתום לצידו את "אמל", רוחו של א-צדר הייתה חזקה מדי בארגון ומשימתו לא צלחה. לפיכך הקים בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, תוך סיוע פעיל של אירן, את ארגון חזבאללה, אך לא שימש בו בתפקיד רשמי, אלא כמנהיג רוחני בלבד.

התסיסה השיעית ל הגדרה עצמית, לשוויון זכויות ולהשתחררות מעול הסונים התפשטה במספר התפרצויות לריכוזים שיעים בעיראק, במחוזות המזרחיים של סעודיה ובבחריין. התפרצויות אלה נתמכו על ידי איראן ודוכאו על ידי השלטון הסוני, האחרונה שבהן דוכאה במסגרת ההפגנות בבחריין (2011).

עיד אל-פטר - חג המשותף לכלל המוסלמים ומציין את תום צום רמדאן.

עיד אל-אדחא - חג המשותף לכלל המוסלמים ומציין את העלייה לרגל לאתרים הקדושים באזור מכה

עשוראא - היום העשירי בחודש מוחרם, הוא החודש הראשון של השנה המוסלמית. ביום זה נהרג האימאם חוסיין בן עלי, והוא יום של אבל. חוסיין היה האימאם השלישי, והוא סמל של מות קדושים ועמידה כנגד הדיכוי של המוסלמים השיעים בידי המוסלמים הסונים.

ארבעין - ביום העשרים של החודש צפר, 40 יום לאחר עשוראא. ביום זה זוכרים את ההשפלה והדיכוי של בני ביתו של חוסיין, כשהם הוגלו מכרבלא (שבמרכז עיראק) לדמשק, כשרבים מתו בדרך.

עיד ע'אדיר ח'ם - נחוג ב-18 בחודש ד'ו אל-חיג'ה, החודש האחרון בשנה המוסלמית. לפי אמונתם של השיעים, ביום זה בשנה ה-10 להג'רה הכריז מחמד על עלי בן אבי טאלב כעל יורשו, וזאת ליד הנחל חֻ'ם (ע'דיר בערבית פירושו נחל).

אל-מובאהילה (ערבית: المباهلة) - נחוג ב-24 בד'ו אל-חיג'ה. מציין את ניצחונו של מוחמד בוויכוח לשם שמיים שערך נגד חכמי דת נוצרים שהגיעו לאל-מדינה מנג'ראן.

מוולִד א-נַבּי - יום הולדתו של מוחמד, וכן יום הולדתו של האימאם ג'עפר א-צאדק (נחוג גם בחלק מהעדות הסוניות).

לילת אל-בַּרַאַה (ערבית: ليلة البراءة) או אמצע שַעבַּאן (ערבית: نصف شعبان) - הלילה שבין 14 - 15 בחודש שעבאן, משמעותי לכל המוסלמים אבל בעיקר לשיעים מכיוון שהוא יום הולדתו של האימאם האחרון, מוחמד אל מהדי.

מה ההבדל בין שיעים וסונים?, מה ההבדל?, ‏2017-07-10

Martin Kramer (ed.), Shi'ism, Resistance and Revolution, Boulder, CO, 1987 ISBN 978-0813304533

# data[].attributes.attachment_link.title
אסלאם שיעי - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
אסלאם שיעי (ב ערבית: شيعة; תעתיק מדויק: שיעה) הוא הזרם השני בגודלו ב אסלאם, המונה כ-15% מהמוסלמים בעולם (הזרם הגדול, ה סונה, מונה כ-80% מהמוסלמים). השיעים רואים ב עלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד ובעלה של פאטמה בתו (שקיבל עליו את האסלאם ראשון או שני אחריו), ה ח'ליף הרביעי, את יורשו הבלעדי של מוחמד.

# data[].attributes.headline
ד'ימי. טאי ואריאל שבתאי

# data[].attributes.subject
ד'ימי. טאי ואריאל שבתאי

# data[].attributes.body
ד'ימי הוא הכינוי לנתין לא מוסלמי של מדינה הנשלטת לפי חוקי האסלם. המעמד של "דימי", או בן-חסות, כמו שנהוג לתרגמו, ניתן לבני הדתות המונותאיסטיות, נוצרים ויהודים וגם בני הדת

לפי אבו חמאד אל עזאלי יש שני סוגי כופרים:

ד'מי – הם החיים בחסות האסלאם והם וצריכים להגן בחסות האסלאם בתנאי שהם עומדים בתנאי החסות ומשלמים את הג'זיה: "אין לפגוע בו אלא על ידי הפניית עורף לו ובוז לו, על ידי דחיקתו לצידי הדרך והימנעות מלהקדים לו שלום".

https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%93%27%D7%99%D7%9E%D7%99

# data[].attributes.body
1. חפשו באינטרנט מידע על המושג...

2. כתבו למושג הגדרה שמסבירה אותו בצורה פשוטה וברורה במילים שלכן/ם (כלומר לא להעתיק מילה במילה מהאינטרנט)
- אל תשכחו לציין שמות אנשים, שנים, מקומות וכו' אם יש צורך בהם כדי להבין את המושג.

3. הוסיפו קישור לאתר ממנו לקחתן/ם את המידע + הסבר מדוע אתר זה מספק מידע אמין לדעתכן/ם.

4. הוסיפו תמונה מתאימה!

5. כתבו את שמותיכן/ם :-)