# data[].attributes.headline
לפרק א - כיצד ייתכן שקיבל יחזקאל נבואות מחוץ לארץ ישראל, וכתיבת ספר יחזקאל

# data[].attributes.subject
לפרק א - כיצד ייתכן שקיבל יחזקאל נבואות מחוץ לארץ ישראל, וכתיבת ספר יחזקאל

# data[].attributes.body
1. חז"ל אומרים כי אין הנבואה שורה אלא בארץ ישראל, שהיא עיקר מקום הקדושה והשראת השכינה בעולם.
אף על פי כן, מצאנו שיחזקאל (ומספר נביאים נוספים) התנבאו בחוץ לארץ, ומצאנו מספר ביאורים כיצד התאפשר הדבר:
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי, ביאר כי: "כל מי שנתנבא לא נתנבא כי אם בה או בעבורה. הנה נתנבא אברהם כדי שיעבור בה, ויחזקאל ודניאל בעבורה, ו(בנוסף לזה) כבר היו נמצאים בבית ראשון וראו בו השכינה אשר בהמצאה היה מגיע לנבואה כל המוכן לה מהסגולה", ורק המשיכו את נבואותיהם בבבל (מאמר ב' אות יד).
ובדברי חז"ל (ילקוט שמעוני יחזקאל רמז שלו) מצאנו ארבעה הסברים לכך:
א. בזכות האבות, שהבטיח להם הקב"ה 'ויש תקוה לאחריתך ושבו בנים לגבולם', שה' לא ייטוש אותם גם בגלותם.
ב. בחוץ לארץ לא היה מדבר איתם אלא במקום טהרה, על המים, כמבואר בפרקנו.
ג. ה' דיבר עם יחזקאל תחילה עוד כשהיה בארץ, ורק המשיך לנבא אותו בחו"ל.
ד. הבקעה שבבבל היא מקום הכשר לדבר ה'.

2. רש"י (בבבא בתרא טו עמוד א) כותב כי כנראה מפני שיחזקאל ניבא מחוץ לארץ ישראל לא יכל לכתוב את ספרו בעצמו, שדבר זה אינו אפשרי אלא בארץ ישראל, ומשום כך אנשי כנסת הגדולה, שהיו בארץ ישראל בראשית ימי הבית השני, הם שכתבוהו (אך התוספות שם הסתפקו בדבר זה).

3.  חז"ל אומרים שהיו ספקיות אם לכול את ספר יחזקאל עם כתבי הקודש, כי היו מהחכמים שהסתפקו בחלק מדברי יחזקאל, שממקצתם משתמעים לכאורה דברים המנוגדים למצוות התורה, "אמר רב יהודה אמר רב: ברם זכור אותו האיש לטוב, וחנניה בן חזקיה שמו, שאלמלא הוא נגנז ספר יחזקאל, שהיו דבריו (נראים) סותרין דברי תורה. מה עשה? העלו לו שלש מאות גרבי שמן (כמות שמן עצומה), וישב בעלייה, ודרשן (וביאר כיצד אין כל סתירה בין פסוקים אלה לדברי התורה)" (תלמוד בבלי, שבת דף יג עמוד ב).

# data[].attributes.headline
לפרק א - דברי חז"ל על מעלת מעשה המרכבה, והזהירות הנדרשת בעיסוק בה 

# data[].attributes.subject
לפרק א - דברי חז"ל על מעלת מעשה המרכבה, והזהירות הנדרשת בעיסוק בה 

# data[].attributes.body
חז"ל הפליגו מאוד במעלת מעשה המרכבה. כך למשל אמרו על רבן יוחנן בן זכאי שלמד כל התורה כולה ולא הניח דבר גדול ודבר קטן, והסבירו חז"ל ש'דבר קטן' הם 'הוויות דאביי ורבא' (כלומר כל פרטי התלמוד וההלכה על כל טעמיהם ופלפוליהם), ו'דבר גדול' הוא מעשה המרכבה. (בבא בתרא דף קלד עמוד א)

כך גם סיפרו חז"ל: "מעשה ברבן יוחנן בן זכאי שהיה רוכב על החמור, והיה מהלך בדרך, ורבי אלעזר בן ערך מחמר אחריו. אמר לו: רבי! שנה לי פרק אחד במעשה מרכבה! אמר לו: לא כך שניתי לכם: ולא במרכבה ביחיד אלא אם כן היה חכם מבין מדעתו? אמר לו: רבי, תרשיני לומר לפניך דבר אחד שלמדתני. אמר לו: אמור.
מיד ירד רבן יוחנן בן זכאי מעל החמור, ונתעטף וישב על האבן תחת הזית. אמר לו: רבי, מפני מה ירדת מעל החמור? אמר: אפשר אתה דורש במעשה מרכבה, ושכינה עמנו, ומלאכי השרת מלוין אותנו, ואני ארכב על החמור? מיד פתח רבי אלעזר בן ערך במעשה המרכבה ודרש, וירדה אש מן השמים וסיבבה כל האילנות שבשדה, פתחו כולן ואמרו שירה. מה שירה אמרו - הללו את ה' מן הארץ תנינים וכל תהמות... עץ פרי וכל ארזים הללויה. נענה מלאך מן האש ואמר: הן הן מעשה המרכבה.
עמד רבן יוחנן בן זכאי, ונשקו על ראשו, ואמר: ברוך ה' אלהי ישראל שנתן בן לאברהם אבינו שיודע להבין ולחקור ולדרוש במעשה מרכבה. יש נאה דורש ואין נאה מקיים, נאה מקיים ואין נאה דורש, אתה נאה דורש ונאה מקיים. אשריך אברהם אבינו שאלעזר בן ערך יצא מחלציך!
וכשנאמרו הדברים לפני רבי יהושע היה הוא ורבי יוסי הכהן מהלכים בדרך, אמרו: אף אנו נדרוש במעשה מרכבה. פתח רבי יהושע ודרש. ואותו היום תקופת תמוז היה, נתקשרו שמים בעבים ונראה כמין קשת בענן, והיו מלאכי השרת מתקבצין ובאין לשמוע, כבני אדם שמתקבצין ובאין לראות במזמוטי חתן וכלה. הלך רבי יוסי הכהן וסיפר דברים לפני רבן יוחנן בן זכאי, ואמר: אשריכם ואשרי יולדתכם, אשרי עיני שכך ראו!".
(חגיגה דף יד עמוד ב).

אולם, ישנה סכנה גדולה לעסוק בנושא זה למי שלא ראוי לכך, וזו היתה אחת הסיבות שביקשו לגנוז את ספר יחזקאל כולו, וכפי שאמרו חז"ל:
"מעשה בתינוק אחד שהיה קורא בבית רבו בספר יחזקאל, והיה מבין בחשמל, ויצאה אש מחשמל ושרפתו. וביקשו לגנוז ספר יחזקאל. אמר להם חנניה בן חזקיה: אם זה חכם - הכל חכמים הן?". (חגיגה דף יג עמוד א).
עוד סיפרו חז"ל (שם) על כמה מגדולי האמוראים שחששו לעסוק במעשה המרכבה או שסירבו ללמדו לתלמידים אחרים.

משום כך, במשנה (חגיגה שם) נפסק שאין לדרוש במעשה המרכבה אלא לפני תלמיד בודד ובתנאי שהוא חכם ומבין מדעתו. ובמשנה במגילה (דף כה עמוד א) אף נפסק שאין להפטיר במעשה המרכבה, אלא שאנו נוהגים היום כדעה אחרת שבדברי חז"ל, ומפטירים במעשה המרכבה בחג השבועות.

# data[].attributes.headline
לפרק א - השוואת חז"ל בין מראה יחזקאל למראה ישעיהו

# data[].attributes.subject
לפרק א - השוואת חז"ל בין מראה יחזקאל למראה ישעיהו

# data[].attributes.body
גם בנבואת ישעיהו מצאנו תיאור של מראה השכינה, אלא שהוא קצר בהרבה. חז"ל אמרו (חגיגה יג עמוד ב) כי "כל שראה יחזקאל ראה ישעיה. למה יחזקאל דומה - לבן כפר שראה את המלך, ולמה ישעיה דומה - לבן כרך שראה את המלך".

הרמב"ם ביאר זאת בספרו מורה הנבוכים (חלק ג' פרק ו): "והמשילו בזה משל בשני אנשים שראו את המלך בעת רכבו, האחד מהם מבני כרך, והשני מבני כפר, כי בן הכרך לדעתו שאנשי העיר יודעים תכונת רכיבת המלך אינו מספר תכונת רכיבתו אבל אומר ראיתי את המלך לבד, והאחר מפני היותו רוצה לספר לאנשי הכפר אשר אינם יודעים דבר מתכונתו, פרט להם תכונת רכיבתו איך היא ותאר רגליו וחיילותיו ומשרתיו עושי דברו ומצותיו, ובזה השיעור מהערתם תועלות גדולות מאד, והוא אמרם בחגיגה כל מה שראה יחזקאל ראה ישעיה, ישעיה דומה לבן כרך שראה את המלך יחזקאל לבן כפר שראה את המלך, ואלו הדברים אפשר שיפורש בהם מה שזכרתי תחלה, והוא שישעיה לא היו אנשי דורו צריכים לבאר להם הפרט ההוא, אבל הספיק להם אמרו ואראה את ה' וגו', ובני הגולה היו צריכים לפרט הזה".

יש שביארו עוד, כי יחזקאל ראה את השכינה על גבי המרכבה, ולא על גבי הכסא, משום שהשכינה היתה אז בגלות ונדדה ממקומה במקדש, שסרה ממנו השכינה עוד טרם החרבן הסופי (וכך יבואר בדברי יחזקאל  בפרק י), ואילו ישעיהו ראה אותה בעת קיום המקדש כתיקנו. משום כך הקול ששמע יחזקאל הוא "ברוך כבוד ה' ממקומו' (פרק ג פס' יב), – מאותו מקום נעלה שהסתלק אליו. לעומת זאת הקול ששמע ישעיהו הוא" קדוש קדוש קדוש ה' צב-אות, מלוא כל הארץ כבודו".

# data[].attributes.headline
לפרק ב - מודע מכונה יחזקאל בכינוי הייחודי 'בן אדם' 

# data[].attributes.subject
לפרק ב - מודע מכונה יחזקאל בכינוי הייחודי 'בן אדם' 

# data[].attributes.body
לאורך הספר מכונה הנביא יחזקאל פעמים רבות בכינוי 'בן אדם', אותו לא מצאנו כלפי אף אדם אחר.
רש"י הביא שני טעמים לכך:
א. מכיון שראה יחזקאל את מעשה המרכבה והתהלך ברקיע כמלאכים, היה הצורך להדגיש את המעלה שהגיע אליה ואת ייחודיותו במקומות מלאכים אלה, ולכן כונה בן אדם.
ב. מטרת הכינוי היא שלא תזוח דעתו של יחזקאל ולא יתגאה, ולכן הדוגש לו בנבואותיו שלמרות מראות הא'להים שזוכה להם בל ישכח שהוא אדם ולא אל.

# data[].attributes.headline
לפרק ב - האם באמת אכל יחזקאל את המגילה

# data[].attributes.subject
לפרק ב - האם באמת אכל יחזקאל את המגילה

# data[].attributes.body
א. ברבים מספרי הנביאים מצאנו שנדרשו הנביאים לעשות מעשים בלתי רגילים, וחלקם אף קשים להבנה ביותר. המפרשים נחלקו לגבי אותם המעשים, אילו מהן נעשו בפועל ואלו מעשים לא נעשו כלל במציאות אלא רק מהווים חלק מהחזיון שראה הנביא עצמו.
כך למשל, הרמב"ם (מורה נבוכים חלק ב' פרק מו') סבור ש-"הכל הוא במראה הנבואה, לא שהם פעלים נמצאים לחושים הנראים, ... שאחר שנודע שהכל היה במראה הנבואה, לא הוצרך להשיב בזכור כל חלק וחלק מן המשל שהיה במראה הנבואה, ...וחלילה לשם מתת נביאיו דומים לשוטים ולשכורים, ויצום לעשות מעשה השוטים, ויצום לעשות מעשה השגעון, ... ואמנם יחשבו חלושי הסברא בזה כלו היות הנביא מספר שהוא צווה לעשות כן ועשה".
לעומת זאת, האברבנאל (בפתיחה לספר הושע) מאריך בנושא זה, וכותב שיש להבחין בין מקום מקון שלא כתוב שאכן נעשה המעשה או שכתוב שהיה זה במראה, שאז נוטה הדעת לומר שלא ארע הדבר במציאות, לבין מקרים שמשתמע במפורש מלשון הנביא שאכן היו הדברים במציאות.
בפועל לגבי כמעט כל אחד מן המעשים מצינו דעות שונות בקרב הפרשנים ובמקצת המקומות נחלקו בשאלה זו כבר חז"ל, האמנם התרחשו הדברים במציאות, או שהיו חלק מן החזיון הנבואי.

# data[].attributes.headline
לפרק ב - מדוע היתה מגילת הפורענות מתוקה בפיו של יחזקאל

# data[].attributes.subject
לפרק ב - מדוע היתה מגילת הפורענות מתוקה בפיו של יחזקאל

# data[].attributes.body
לאחר שיחזקאל אוכל את המגילה המליאה בדברי פורענותצ קשים, הוא חש שהיא בפיו מתוקה כדבש. מדוע?
לשאלה זו מצינו כמה תשובות:
1. יש האומרים כי השמחה והמתיקות מתלווים מאליהם לעצם הזכות הצומה לשאת את דבר ה' ולהיות נביאו, וכאש דבר ה' מתאחד עם הנביא והוא מתדבק בה' והפך לשלוחו – הדבר ממלא אותו שמחה ומתיקות, בלי קשר לתוכן הנבואה. ועין זה מצאנו שאמר ירמיהו הנביא (ירמיה טו, טז): "נִמְצְאוּ דְבָרֶיךָ וָאֹכְלֵם וַיְהִי דְבָרְךָ לִי לְשָׂשׂוֹן וּלְשִׂמְחַת לְבָבִי כִּי נִקְרָא שִׁמְךָ עָלַי ה' אֱ-לֹהֵי צְבָ-אוֹת".
2. יש האומרים כי הנבואה לא הגילה רק דברי צער, אלא גם הבטחת שכר. וכך פירשו חז"ל 'קינים והגה והי': קינים - פורענות של צדיקים בעולם הזה, והגה - מתן שכרן שירננו עליו לעתיד לבא (כלשון: 'עלי הגיון בכינור'), והי - נהי של רשעים לעולם הבא.
3. יש האומרים כי אף שהנבואה היא של דברי פורענות וצער המרתיעים את יחזקאל, הלא כולם מכוונים לבסוף לטובתם של ישראל ושל העולם כולו, ואף שלמראה עיניים הם מבהילים, לאחר שהדברים נטמעים בקרבו של יחזקאל הוא חש ומבין את המתיקות אותה הם בסופו של דבר מייצרים.

# data[].attributes.headline
לפרק ד - משמעותה של מחבת הברזל ושל נתינת פני הנביא כנגד העיר 

# data[].attributes.subject
לפרק ד - משמעותה של מחבת הברזל ושל נתינת פני הנביא כנגד העיר 

# data[].attributes.body
א.      נחלקו המפרשים מה מסמלת מחבת הברזל.

רש"י כתב כי היא מסמלת את חומת העיר החוצצת בינה ובין הצרים (וכ"כ המצודות).

לעומתו, הרד"ק פירש כי מחבת הברזל השחורה והקשה מסמלת את עוונות בנ"י השחורים מחמת השקיית ליבם כברזל, שהם מבדילים בין הקב"ה (אותו מסמל הנביא) לבינם (וכעי"ז פירש המלבי"ם).

והאברבנאל כתב שהמחבת היא אות להסתר פנים, שנצטווה הנביא לשים מחבת בינו ובין העיר ולכוון את פניו לנגד העיר, לאות שה' האוהב את שערי ציון, מסתיר עתה את פניו מהם בקיר ברזל, וכאילו לא יראה את המתחולל שם.

ובאמת חז"ל פירשו בדרך דומה לשני הפירשוים האחרונים, ואמרו: "מיום שחרב בית המקדש נפסקה חומת ברזל בין ישראל לאביהם שבשמים, שנאמר: ואתה קח לך מחבת ברזל ונתתה אותה קיר ברזל בינך ובים העיר". ושם אמרו עוד: "אף על פי ששערי תפילה ננעלו, שערי דמעה לא ננעלו, שנאמר: "שמעה ה' תפילתי ושועתי האזינה, לדמעתי – אל תחרש"

ב.       במה שהצטוה הנביא שיהיו פניו אל העיר הנצורה – נחלקו הדעות במפרשים. ראינו לעיל שהאברבנאל פירש שזהו חלק מהבעת הסתר פני ה'. יש שפירשו כי הכוונה היא לנתינת פנים למלחמה ולענישה (כמו "ושמתי אני את פני באיש ההוא ובמשפחתו והכרתי אותו..."). ומנגד יש שפירשו כי נתינת פני הנביא (המסמל את ה') מסמלת כי ה' עודנו מקוה ומצפה לעמו שישובו (רד"ק), או שהוא אף שולח להם שליחים במגמה להחזירם בתשובה לפני בוא החרבן.

# data[].attributes.headline
לפרק ד - מנין 70 השמיטות שלא שמרו ישראל הנלמד מפרקנו

# data[].attributes.subject
לפרק ד - מנין 70 השמיטות שלא שמרו ישראל הנלמד מפרקנו

# data[].attributes.body
כמבואר בפרקנו (לדעת רוב המפרשים דלהלן), מתוך כ-850 השנים שהיו ישראל בארצם מימות יהושע ועד לנבואת יחזקאל, במשך 430 שנה היו חוטאים, עליהם יש להוסיף עוד שש שנות חטא שחלפו מנבואת יחזקאל עד החרבן. בספר ויקרא נאמר כי בשנות גלותם של ישראל הארץ תשבות את השמיטות שלא שבתה בהיות ישראל עליה, וכן הוזכר גם בדברי הימים: "למלאות דבר ה' בפי ירמיה עד רצתה הארץ את שבתותיה כל ימי השמה שבתה למלאות שבעים שנה".

מהמניין שבפסוקים אלה מצאו המפרשים את מניין 70 השמיטות, שהרי בכל 50 שנה ישנם 8 שמיטות (7 שמיטות רגילות ועוד שנת יובל), שהם ב-400 שנה (-8 יובלות) 64 שמיטות (8*8). עליהם נוספו חמש השמיטות שבשלושים וחמש שנים שעד החרבן, וכן שנת היובל אותה התחילו למנות ולא יכלו להשלימה ולשבות בה בגלל שגלו מחמת חטאיהם, נמצאו בסה"כ 70 שנה.

# data[].attributes.headline
לפרק ד - מהם אותם 390 ו-40 שנה, מה המשמעות שהנביא 'ישא את עוונם' בשכיבה זו, ומדוע הצטוה לשכב תחילה על שמאלו ואחר כך על ימינו (מיועד ל'מטיבי לכת'...)

# data[].attributes.subject
לפרק ד - מהם אותם 390 ו-40 שנה, מה המשמעות שהנביא 'ישא את עוונם' בשכיבה זו, ומדוע הצטוה לשכב תחילה על שמאלו ואחר כך על ימינו (מיועד ל'מטיבי לכת'...)

# data[].attributes.body
המפרשים נחלקו בביאור מעשה שכיבת יחזקאל וטעמיו, ונפרט את השיטות העיקריות:

רוב המפרשים ביארו כי 390 השנים שכנגד 'בית ישראל' הם כנגד ממלכת ישראל של עשרת השבטים, ומתוכם כ-240 שנה הם שנות קיומה של ממלכת ישראל, וכ-150 שנה לקוחים מתקופת השופטים, בשנים בהם מבואר בנביא שלא הלכו בדרך ה' (ונחלקו מעט באופן המניין המדויק של השנים המעטות שאינם מפורשות).

בדרך דומה ביארו כי 40 השנים שכנגד בית יהודה הינם 40 השנה בהם היתה ממלכת יהודה בחטא לאחר חרבן ממלכת ישראל. לדעת הרד"ק כל הארבעים הם מימי מלכות מנשה, שבגללם נגזר החורבן (כמפורש בנביא), ומנשה היה בתשובה רק 15 שנה. אך רש"י הלך בעקבות חז"ל שביארו שימי חטאיו של מנשה היו 22 שנה, וב-35 האחרונות עמד בתשובתו, ושאר 18 השנים הן השנתיים של אמון, ה-11 של יהויקים, והחמש שעברו משנותיו של צדקיהו (וימי חזקיהו ויאשיהו הצדיקים לא מצויים במנין שנות החטא לדעת כולם).

דעת רש"י (ועוד מפרשים) כי מטרת שכיבת הנביא 'לשאת את עוון' בית ישראל ובית יהודה היא כדי לסבול עבורם ולכפר עליהם, כמניין שנות חטאיהם. אך האברבנאל הקשה על פירושו, שהרי המדובר בנבואת פורענות ולקח לישראל ולא בכפרתם.

הרד"ק לעומת זאת פירש כי 'לשאת את העוון' הכוונה לסבול בעוון ישראל, כסמל לסבל שיבוא על העם, ששכיבה על צד אחד כל הזמן היא סבל (אך גם עליו הקשה האברבנאל, כי שכיבה במנוחה על צד אחד אינה דומה כלל למאורעות הסבל הנורא שיבואו על יושבי ירושלים).

באשר לטעם שישכב תחילה עד צד שמאל, הרד"ק אמר כי דרך השכיבה העיקרית היא על צד שמאל, ולכן את מניין השנים הגדול יותר הצטווה הנביא לשכב על שמאלו.

אך רש"י פירש שהטעם הוא שממלכת ישראל שכנה בשמאלה של הארץ (כלומר בצפונה, שבימי התנ"ך התייחסו למזרח כצד הקדמי –'קדמה', כפי שמוכח פעמים רבות בתנ"ך), ויהודה שכנה בימינה של הארץ (כלומר בדרומה).

לעומתם, המלבי"ם והאברבנאל פירשו כי ה-390 שנה הם כל השנים מימות ירבעם ועד לחרבן הבית, שאף בימי כל המלכים הצדיקים שביהודה נותרו רשעים רבים בעם, שלא הלך כולו בדרך ה'.

המלבי"ם ביאר כי יד שמאל מרמזת על הנהגה בדרך הטבע, ויד ימין על הנהגה בדרך של השגחה גלויה וניסית. כנגד בית ישראל שוכב הנביא את כל השנים על צד שמאל, ללמד זכות שחטאו משום שהיתה עימם ההנהגה בדרך הטבע, אך כנגד 40 השנים האחרונות – מאז שהחל ירמיהו לנבא ועד החרבן, שכב גם על צד ימין בזרוע גלויה, לרמז כי המשיכו לחטוא אף שבאותם השנים היתה השגחת ה' והנהגתו גלוי אליהם ששלח אליהם ללא הרף ביד עבדיו הנביאים לשוב בעוד מועד.

האברבנאל לעומתו ביאר כי השכיבה על הצד השמאלי 'לשאת את העוון' מטרתה לחשוב ולעיין בנחת בגודל העוון, כי הצד השמאלי הוא הצד אליו הלב נוטה. האברבנאל הסביר יכי חזקאל נחרד והצטער מגודל החרבן שנגלה אליו שיבא לישראל, ועל כן אמר לו ה' שישכב ויתבונן בגודל חטאות כל עמ"י במשך 390 השנים מירבעם עד החרבן (האברבנאל הוכיח באורך כי יחזקאל מכנה את כלל עמ"י בביטוי 'בית ישראל', ולא את ממלכת ישראל לבדה המכונה אצל יחזקאל 'אפרים').

לאחר מכן, ישכב על צדו הימני ויתבונן בקלות בעוון הגדול בארבעים השנים של מלכות יהודה, שהם 4-מ השנים שקדמו לימי ירבעם – 40 שנות מלכות שלמה, שהניח לנשיו לעבוד ע"ז בירושלים עד שלעת זקנותו הטו את ליבו.

האברבנאל הציע ביאור נוסף, כי 430 השנים כלל אינם שנות החטאים, אלא שנות העונש ('עוון' מופיע במקרא הרבה גם במובן של עונש), והכוונה לשנות גלות מצרים עליה נאמר בתורה שנמשכה בסה"כ 430 שנה. מטרת הדבר להראות ליחזקאל, התמה על גודל העונש, כי אף על עוון אחד של מכירת יוסף, נענשו ישראל בגלות 430 שנה- ארבעים שנה לכל אחד מהאחים, מלבד בנימין שלא היה בעצמו במכירה ולכן הפחיתו ממניין עונשו עשר שנים. (ומה שהארבעים שנה של יהודה נמנים בפני עצמם, הוא מפני חשיבותו, כמו שמצאנו שכבר מימות שאול ודוד היתה הדרך למנות את יהודה בפני עצמו מחמת חשיבותו). (ומטרת השכיבה היא כנ"ל, להתבונן בדבר).

# data[].attributes.headline
לפרק ד - הטעם שנצטוה הנביא לאפות את לחמו בצורה זו 

# data[].attributes.subject
לפרק ד - הטעם שנצטוה הנביא לאפות את לחמו בצורה זו 

# data[].attributes.body
בדרך הפשט ביארו המפרשים שהטעם לאפיית הלחם בדרך זו היא לסמל את מה שיאלצו לעשות בימי המצור כשלא יוכלו לצאת מן העיר לקושש עצים ויאלצו לאפות את לחמם בדרך זו, וכן בימי גלותם שמעניים ומרודיהם יאלצו אפות את לחמם בדרך זו, ולהראות את מאיסותו של הלחם הטמא שיאלצו לאכול בגלותם הטמאה.
אך אפשר להציע פירוש נוסף לדברים: צואת האדם מסמלת את הפסולת הגשמית ביותר שבגופו, והכנת הלחם העלוב באמצעות הבערתה תחתיו מסמלת לעם כי צרות גלותיהם הנוראות באו להם בשל חטאיהם, שהם המייצרים לחם זה, לשם ביעור חטאיהם. אחרי בקשת יחזקאל, הוחלפו לגללי בהמה שגם הם מסמלים את ההליכה אחרי הבהמיות, שהביאה אותם למקום זה (עי' במלבי"ם שרמז מעין זה).

# data[].attributes.headline
לפרק ח - מה פירוש 'הנשים יושבות מבכות את התמוז

# data[].attributes.subject
לפרק ח - מה פירוש 'הנשים יושבות מבכות את התמוז

# data[].attributes.body
המפרשים כתבו מספר ביאורים לתועבה זו:
א. יש שביארו כי 'תמוז' היה כינויו של פסל שעיניו מעופרת, והיו מבעירים אש בתוכו ועל ידי כך היו נוטפות טיפות מעיניו והיו הנשים אומרות כי הפסל בוכה מפני שהוא רוצה קרבן. והפסל כונה כך כי 'תמוז' הוא לשון חמימות ושריפה. (רש"י)
ב. יש מבארים כי זהו כינוי לגנאי של הנביא. השים היו חוגגות עם הע"ז 'התמוז', והנביא הופך זאת ללשון גנאי (רד"ק).
ג. יש מבארים כי 'התמוז' הוא השרוף באש. היו אלה נשים שבניהם נשרפו באש לעבודה זרה, והן ישבו לבכות את בניהן..
ד. "והרב החכם הגדול רבינו משה בר מימון ז"ל כתב  (מורה הנבוכים ג, כט), כי נמצא כתוב בספר מספרי העבודות הקדמוני' כי היה איש מנביאי עכו"ם ושמו תמוז וקרא למלך אחד וצוהו לעבוד 7 כוכבי לכת ו-12 מזלות והמיתו המלך ההוא מיתה משונה ובליל מותו התקבצו כל הצלמים מקצות הארץ אל היכל בבל לצלם הזהב שהוא צלם השמש והיה זה הצלם תלוי בין שמי' וארץ ונפל לתוך ההיכל וכל הצלמים סביבו והיה מספר להם מה שאירע לתמוז הנביא והצלמים כולם בוכים וסופדים כל הלילה וכאשר היה בבק' עופפו כל הצלמים להיכליהם בקצות הארץ והיה זה להם לחוק עולם בתחילת יום ראשון מחד' תמוז בכל שנה יספדו ויבכו על התמוז".

# data[].attributes.headline
לפרק ח - האם ניתן ללמומד מחודש 'תמוז' שאין בעיה להשתמש בתאריכים המאזכרים שמות של עבודה זרה?

# data[].attributes.subject
לפרק ח - האם ניתן ללמומד מחודש 'תמוז' שאין בעיה להשתמש בתאריכים המאזכרים שמות של עבודה זרה?

# data[].attributes.body
יש המבקשים ללמוד מפסוק זה כי כפי שאנו משתמשים בשם החודש 'תמוז' למרות שמבואר בנביא שזהו שמה של עבודה זרה, כך גם ניתן להשתמש בתאריכים הנוצריים למרות האזכורים של העובדה זרה בשמות חדשיהם ובמנין השנים שלהם (שהוא להולדת האפס).
אולם יש להדגיש שראיה זו היא מופרכת מכמה סיבות: ראשית, כפי שראינו, אין זה ברור בכלל ש'תמוז' הוא כינויה של העבודה זרה. שנית, יש המבארים כי גם העבודה זרה נקראת כך על שם משמעות המילה 'תמוז' שהיא חום, ואם כן לא החודש נקרא על שם העבודה זרה, אלא החודש והעבודה זרה נקראים על שם החום שבהם, ואים כאן מילה שלילית.
אך עיקר הדחיה היא שכבר נפסק במפורש בגמרא (סנהדרי דף סג עמוד ב) כי למרות שישנו איסור תורה של 'ושם אלהים אחרים לא תזכירו', מכל מקום כל עבודה זרה שנזכר שמה בתורה או בנביאים- שמה מותר בשימוש ואין בו איסור זה, וכן פסק השלחן ערוך למעשה (יורה דעה סימן קמז סעיף ד).

ולגבי עצם השימוש בתאריך הנוצרי נחלקו בזה הפוסקים (ראה יביע אומר יורה דעה חלק ג' סימן ט, שו"ת מהר"ם שיק יורה דעה קעא, שות ציץ אליעזר חלק ח סימן ח, שות באר משה חל' ח סימן יח, ועוד). ולמעשה הסכימו הפוסקים שאין להשתמש בתאריך נוצרי כאשר ישנה אפשרות להשתמש בתאריך העברי. ובמקרה שקשה לנהוג כך - נחלקו הפוסקים באיזו מידה יש להתאמץ למרות זאת, וכיצד עדיף לציין את התאריך הנוצרי במקרה של הכרח להשתמש בו.

# data[].attributes.headline
לפרק ט - מי הם שבעת האנשים שראה הנביא, והאם היו אנשים שניצלו על ידי הסימן?  

# data[].attributes.subject
לפרק ט - מי הם שבעת האנשים שראה הנביא, והאם היו אנשים שניצלו על ידי הסימן?  

# data[].attributes.body
א.      מי הם שבעת האנשים שראה הנביא:

חז"ל ביארו שששת המשחיתים הם ששה מלאכים ששמותיהם קצף, אף, חימה, משחית, משבר מכלה. האיש לבוש הבדים, לדברי חז"ל, הוא המלאך גבריאל.

הרד"ק ביאר שבדרך הפשט אנשים אלה מסמלים את שבעת שרי מלך בבל שחדרו לעיר עם הבקעת חומתה ופיקדו על השחתתה והרג תושביה. בדרך משל ביאר הרד"ק, כי ששת האנשים מסמלים את ששת המסכים (הרקיעים) המבדילים בין השמים והארץ והאיש השביעי לבוש הבדים מסמל את שליחו של ה' שמעל הרקיע השביעי.

המלבי"ם הציע גם הוא כי ששת האנשים הינם שרי מלך בבל, וביאר שהאיש השביעי הוא הנביא ירמיהו, כותב הנבואות, שעבר בעיר וניסה להציל את תושביה על ידי שכנועם לשמוע בקול דבר ה' ולצאת מן העיר אל הכשדים.

ב.       האם היו צדיקים שנילו באמצעות הסימן, ומהי משמעות הסימן:
על פי פשטי הכתובים האיש לבוש הבדים אכן עבר וסימן תו על מצחות הצדיקים, שניצלו.
אך חז"ל מבארים כי בסופו של דבר ציוה ה' להרוג גם את אותם אנשים, בשל קטרוג שהיה עליהם על שלא מיחו בחוטאים. וזו לשון הגמרא (שבת נה א):

"אמר רבי אחא ברבי חנינא: מעולם לא יצתה מדה טובה מפי הקדוש ברוך הוא וחזר בה לרעה חוץ מדבר זה, דכתיב: "ויאמר ה' אליו עבר בתוך העיר בתוך ירושלים והתוית תו על מצחות האנשים הנאנחים והנאנקים על כל התועבות הנעשות בתוכה" וגו'. אמר לו הקדוש ברוך הוא לגבריאל: לך ורשום על מצחן של צדיקים תיו של דיו, שלא ישלטו בהם מלאכי חבלה. ועל מצחם של רשעים תיו של דם, כדי שישלטו בהן מלאכי חבלה.

אמרה מדת הדין לפני הקדוש ברוך הוא: רבונו של עולם, מה נשתנו אלו מאלו?

אמר לה: הללו צדיקים גמורים, והללו רשעים גמורים.

אמרה לפניו: רבונו של עולם, היה בידם למחות ולא מיחו!

אמר לה: גלוי וידוע לפני, שאם מיחו בהם - לא יקבלו מהם.

אמרה לפניו: רבונו של עולם, אם לפניך גלוי - להם מי גלוי?

והיינו דכתיב "...וממקדשי תחלו" וכתיב: "ויחלו באנשים הזקנים אשר לפני הבית". תני רב יוסף: אל תקרי מקדשי אלא מקודשי - אלו בני אדם שקיימו את התורה כולה מאלף ועד תיו.

...ומי הם ששה האנשים? אמר רב חסדא: קצף, אף, וחימה, ומשחית, ומשבר ומכלה.

ומאי שנא תיו (מדוע נצטוה האיש לכתוב דוקא את סימן האות תיו על מצחם)?

אמר רב: תיו – תחיה (במצל הצדיק), תיו – תמות (במצח הרשע).

ושמואל אמר: תמה זכות אבות.

ורבי יוחנן אמר: תחון זכות אבות.

וריש לקיש אמר: תיו - סוף חותמו של הקדוש ברוך הוא; דאמר רבי חנינא: חותמו של הקדוש ברוך הוא אמת.

רבי שמואל בר נחמני אמר: אלו בני אדם שקיימו את התורה כולה מאלף ועד תיו."

# data[].attributes.headline
לפרק יד - כיצד יתכן שה' פיתה את הנביא ואחר כך מעניש אותו? 

# data[].attributes.subject
לפרק יד - כיצד יתכן שה' פיתה את הנביא ואחר כך מעניש אותו? 

# data[].attributes.body
"וְהַנָּבִיא כִי יְפֻתֶּה וְדִבֶּר דָּבָר אֲנִי ה' פִּתֵּיתִי אֵת הַנָּבִיא הַהוּא וְנָטִיתִי אֶת יָדִי עָלָיו וְהִשְׁמַדְתִּיו מִתּוֹךְ עַמִּי יִשְׂרָאֵל"
מהנאמר בפסוק זה משתמע לכאורה כי ה' הוא שמתפה את נביא השקר לנבא, ולאחר מכן מעניש אותו על כך בחומרה. הנהגה זו איננה מתיישבת עם הידוע לנו על יושר משפט ה', וכי אדם נענש רק על בחירתו הרעה, ולא ייתכן להעניש אדם שלא היתה בידו הבחירה.
המפרשים כתבו כמה דרכים ליישב תמיהה זו:
א. רש"י כתב כי פירוש 'פיתיתי' כאן הוא 'פתחתי', כלומר: הוא חפץ בכך, ואני אכן אפשרתי לו להתפתות.
ב. הרד"ק ביאר כי נביא זה נהג ברשע ושחיתות, וכדי שיתגלה קלונו ברבים ה' מפתהו לנבא נבואות שקר כך שיראו הכל שאין בו ממש, ופיתוי זה הוא גרימת התעוררות של חשק ורצון לנבא את דבר השקר (כעין מה שמצינו בנביאי אחאב לפני הקרב בו מת). זאת משום שפעמים שעונש החוטא בא על ידי כך שה' מכריחו בעקבות רשעתו לעשות מעשה מסוים שיביא למפלתו,בזיונו או עונשו (וכפי שמצאנו גם בפרעה ועוד).
ג. האברבנאל אומר כי משפט זה נאמר בתמיהה: וכי אני ה' פתיתי אותו? הלא הוא בחר מעצמו להתפתות לכך, ולכן יענש.
ד. המלבי"ם אומר כי המילים 'אני ה' פתיתי את הנביא ההוא' הם כעין ציטוט של דברי הנביא. כלומר: הנביא מפותה מעצמו, ומצהיר לרבים בשקר כאילו אני ה' אמרתי לו לנבא כפי שניבא.

# data[].attributes.headline
לפרק יד - מדוע נזכרו דוקא נח דניאל ואיוב

# data[].attributes.subject
לפרק יד - מדוע נזכרו דוקא נח דניאל ואיוב

# data[].attributes.body
המפרשים כתבו כמה דרכים לבאר מדוע נזכרו דוקא שלושת צדיקים אלה כמי שלא יוכלו להציל מהפורענות מלבד את עצמם:
א. חז"ל ביארו כי הייחודי בשלושת אלה הוא שהם חוו בניין, חורבן ושוב בניין: נח ראה את העולם, את המבול ואת תקומת העולם. דניאל ראה את בית ראשון, את החורבן, ואת ראשית בית שני, ואיוב ראה את עושרו וברכתו, את פורענותו, ואת ברכתו השניה. (תנחומא נח ה').

ב. רש"י הוסיף ביאור נוסף, כי שלושתם ניצלו באמת משלושת הפורעניות הראשונות המובאות בפרשה - רעב, חיה רעה וחרב:
"...נח נמלט משלשתן מחיה רעה מניין אתה אומר בשעה שנכנס לתיב' בקשו כל החיות ליכנס ולא הניחן הקדוש ברוך הוא דכתיב ויסגור ה' בעדו /בראשית/ (שם ז) אין ויסגור אלא מחיות כד"א וסגר פום אריותא ולא חבלונני (דניאל ז) ארי בא ליכנס והיו שיניו כהות דוב בא ליכנס והיו רגליו מתערסלות כו' בב"ר, מן הרעב מניין שנא' מן האדמה אשר אררה (בראשית ה) צא ולמד בב"ר במקו' שחושב עשרה רעבון שירדו לעולם ותמצא שבימי נח היה אחד מהם ומביא ראיה מן האדמה אשר אררה, מן החרב זה המבול ועוד שהיו דורו מבקשין ליזדווג לו והיו אומרים אין אנו מניחין אותו ליכנס אלא שהצילו הקדוש ברוך הוא אמר הקדוש ברוך הוא אין אני מניחו ליכנס אלא בחצי היום ודרגיש לי' ימלל הה"ד בעצם היום הזה בא נח (שם /בראשית/ ז) בעצומו של יום דניאל בשעה שנכנס נבוכדנצר להיכל בימי יהויקים והרג יהויקים והניח לדניאל והגלה לדניא' הגלת שלומי' לפי שמצאו מלא רוח חכמה, מן הרעב שהרי עד שלא נכבשה ירושלים בימי יהויקי' צר עליה נבוכדנצ' ג' שנים שנאמר ויהי הרעב גדול בעיר (מלכים ב ה) וגם (בירמיה נב) ויחזק הרעב, מן החיות מניין וסגר פום אריותא (דניאל ו) ולא חבלונני וכן אתה מוצא איוב שנמלט משלשתן מן הרעב מניין לדברי האומר איוב בימי יעקב היה מצינו שהיה רעב בימיו, מן החיה מניין דכתיב ומקנהו פרץ בארץ פרץ גדרו של עולם, מן החרב מניין יפלח כליותי ולא יחמול".

ג. הרד"ק הוסיף ששלושתם עמדו בנסיון גדול, ואף על פי כן לא תוכל צדקתם להציל את דורם או זרעם:
"כי דבר נח אין לך נסיון גדול מזה שכיון שאמר לו האל יתברך עשה לך תיבת עצי גפר עשה אותה לעיני כל בני דורו והיה המעשה ההוא כנגד דעתם ומורה על המחות זכרם ובטח באל יתברך ולא פחד שיהרגוהו וכן דניאל עמד בנסיון גדול שהשליכוהו לגוב האריות ובטח באל יתברך שיצילנו ולא כפר בו מיראת מיתתו ונצל וכן איוב עמד בנסיון שהכהו השטן בשחין רע מכף רגלו ועד קדקדו ועמד בנסיון ולא חטא בשפתיו לדבר דברים אשר לא כן כנגד האל יתברך ונצל לפיכך זכר צדקת אלה השלשה צדיקים אף על פי כן המה בצדקתם הצילו את עצמם ולא אחרים עימם".

ד. יש שהעירו כי שלושתם מסמלים שלוש סוגי פורענויות: נח מסמל פורענות המקיפה את כל העולם, דניאל פורענותה המקיפה את עמו וארצו, ואיוב פורענות המקיפה את האדם והקשורים אליו, ומשלושת פורעניות אלה אין בכך הצדיקים להציל בדין את סביבתם (האברבנאל כתב חלוקה זו, אך הוא פירש את הפרשה באופן אחר, עי

# data[].attributes.headline
לפרק טז- ההימנעות מקריאת פרק זה בציבור בשל חומרת התוכחה שבו

# data[].attributes.subject
לפרק טז- ההימנעות מקריאת פרק זה בציבור בשל חומרת התוכחה שבו

# data[].attributes.body
התוכחה שאנו לומדים בפרקנו נאמרת בלשון קשה מאוד, ומדברת על תועבות גדולות וחמורות ביותר.
מרוב חומרתה של נבואה זו אמר רבי אליעזר (משנה מגילה ד, י) כי: "אין מפטירין ב'הודע את ירושלים את תועבותיה'" (הנבואה שבפרקנו). בגמרא (מגילה כה עמוד ב) מובא אף כי : "מעשה באדם אחד שהיה קורא למעלה (-לפני) רבי אליעזר 'הודע את ירושלים את תועבותיה', אמר לו: עד שאתה בודק בתועבות ירושלים - צא ובדוק בתועבות אמך. בדקו אחריו ומצאו בו שמץ פסול" (ובירושלמי כתוב שאותו אדם הפטיר זאת אחר קריאת התורה, ושבדקו אחריו ונמצא ממזר).

למעשה אין הלכה כדעת ר"א, אלא כדעת חכמים (כ"כ הרמב"ם ורבי עובדיה מברטנורא במשנה הנ"ל), ומנהג כמה קהילות עוד מזמן הראשונים לקרוא הפטרה זו. יש הקוראים אותה בפרשת שמות, ויש שקראו אותה בפרשת קדושים (אלא שהדבר נדיר מאוד שיהיו אחרי מות וקדושים נפרדות, וגם לא תהיה אף אחת מהן בראש חודש או ערב ראש חודש). אמנם מחמת חומר הדברים היו מעשים בבעלי קריאה שחששו וסרבו לקרוא הפטרה זו, וכתוצאה מכך יש מקומות שבשנה שכזו היו קוראים שתי שבתות ברצף את הפטרת אחרי מות ('הלא כבני כושיים', בספר עמוס).

[אמנם יש לציין שישנם מספר מנהגים נוספים בקשר לזהותן של הפטרות פרשות אחרי מות וקדושים].

# data[].attributes.headline
לפרק יח - נבואת הבן הרשע והצדיק כרומזת לבית יאשיהו

# data[].attributes.subject
לפרק יח - נבואת הבן הרשע והצדיק כרומזת לבית יאשיהו

# data[].attributes.body
יש המבארים כי ישנה בפרק זה גם רמיזה לבית יאשיהו:
כזכור, יאשיהו עצמו היה צדיק גדול "וְכָמֹהוּ לֹא הָיָה לְפָנָיו מֶלֶךְ אֲשֶׁר שָׁב אֶל ה' בְּכָל לְבָבוֹ וּבְכָל נַפְשׁוֹ וּבְכָל מְאֹדוֹ כְּכֹל תּוֹרַת מֹשֶׁה וְאַחֲרָיו לֹא קָם כָּמֹהוּ" (מלכים ב' כג, כה).
אולם בנו שמלך אחריו (לאחר שלושת חדשי יהואחז שנלקח למצרים) היה יהויקים, שבניגוד לאביו היה רשע גדול, כפי שלמדנו בהרחבה בספר מלכים ובספר ירמיהו.
בנו של יהויקים, יהויכין בן השמונה עשרה, אמנם נכתב בספר מלכים ובדברי הימים שעשה הרע בעיני ה' כאביו, וגם בספר ירמיהו כתוב כן, אך אפשר שלאחר שנלקח בשבי והוגלה מן הארץ הבין את רוע דרכי אביו בהם דבק ושינה את דרכיו לטובה, ממש כפי שארע למנשה סבי-סבו: "(יא) וַיָּבֵא ה' עֲלֵיהֶם אֶת שָׂרֵי הַצָּבָא אֲשֶׁר לְמֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיִּלְכְּדוּ אֶת מְנַשֶּׁה בַּחֹחִים וַיַּאַסְרֻהוּ בַּנְחֻשְׁתַּיִם וַיּוֹלִיכֻהוּ בָּבֶלָה:(יב) וּכְהָצֵר לוֹ חִלָּה אֶת פְּנֵי ה' אֱלֹהָיו וַיִּכָּנַע מְאֹד מִלִּפְנֵי אֱלֹהֵי אֲבֹתָיו:(יג) וַיִּתְפַּלֵּל אֵלָיו וַיֵּעָתֶר לוֹ וַיִּשְׁמַע תְּחִנָּתוֹ וַיְשִׁיבֵהוּ יְרוּשָׁלִַם לְמַלְכוּתוֹ וַיֵּדַע מְנַשֶּׁה כִּי ה' הוּא הָאֱלֹהִים:" (דברי הימים ב, לג).
אפשר שמשום כך זכה יהויכין לחנינה, הוצא מבית הכלא ונהגו בו כבוד מלכים, כפי שחותמים ספרי מלכים וירמיהו, ואפשר שמשום כך נכדו, זרובבל, זכה להיות ממנהיגי שבי ציון (לפי המסורת ששאלתיאל אביו הוא שאלתיאל בן יהויכין).
מתיאור הנכד הצדיק אפשר להבין כי הוא שב בתשובה, הן מהפתיחה ("(יד) וְהִנֵּה הוֹלִיד בֵּן וַיַּרְא אֶת כָּל חַטֹּאת אָבִיו אֲשֶׁר עָשָׂה וַיִּרְאֶה וְלֹא יַעֲשֶׂה כָּהֵן:" - שהיה זה אחר שגדל מעט והתבונן בדבר), והן מהחתימה, המוסמכת לדין החזרה בתשובה, שאפשר שהוא גם מבאר מדוע בן זה מוגדר כצדיק ("(יט) וַאֲמַרְתֶּם מַדֻּעַ לֹא נָשָׂא הַבֵּן בַּעֲוֹן הָאָב וְהַבֵּן מִשְׁפָּט וּצְדָקָה עָשָׂה אֵת כָּל חֻקּוֹתַי שָׁמַר וַיַּעֲשֶׂה אֹתָם חָיֹה יִחְיֶה:(כ) הַנֶּפֶשׁ הַחֹטֵאת הִיא תָמוּת בֵּן לֹא יִשָּׂא בַּעֲוֹן הָאָב וְאָב לֹא יִשָּׂא בַּעֲוֹן הַבֵּן צִדְקַת הַצַּדִּיק עָלָיו תִּהְיֶה וְרִשְׁעַת רשע הָרָשָׁע עָלָיו תִּהְיֶה:(כא) וְהָרָשָׁע כִּי יָשׁוּב מִכָּל חטאתו חַטֹּאתָיו אֲשֶׁר עָשָׂה וְשָׁמַר אֶת כָּל חֻקּוֹתַי וְעָשָׂה מִשְׁפָּט וּצְדָקָה חָיֹה יִחְיֶה לֹא יָמוּת:(כב) כָּל פְּשָׁעָיו אֲשֶׁר עָשָׂה לֹא יִזָּכְרוּ לוֹ בְּצִדְקָתוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה יִחְיֶה:(כג) הֶחָפֹץ אֶחְפֹּץ מוֹת רָשָׁע נְאֻם אֲדֹנָי ה' הֲלוֹא בְּשׁוּבוֹ מִדְּרָכָיו וְחָיָה:)
לפי זה האמירה בפרקנו מתייחסת גם מלכי יהודה (אליהם מתייחס יחזקאל גם בפרק הקודם - יז, וגם בפרק הבא - יט), ומבארת את היחס ליהויקים וליהויכין, שממנו יש עוד פתח תקוה.

# data[].attributes.headline
לפרק כ - מהו 'מדבר העמים' אליו יקובצו הגולים לפני כניסתם לארץ

# data[].attributes.subject
לפרק כ - מהו 'מדבר העמים' אליו יקובצו הגולים לפני כניסתם לארץ

# data[].attributes.body
בנבואה שבפרקנו מבואר כי בטרם יובאו הגולים לארץ, הם יקובצו אל 'מדבר העמים', שם ה' יביא אותם שוב בברית ויברור מהם את המורדים והפושעים. המפרשים נחלקו בהבנת זהותו של 'מדבר העמים' המתואר.
יש שפירשו כי הכוונה למדבר ממשי, אליו יוצאו הגולים תחילה לפני שיובאו לארץ. הרד"ק, ובעקבותיו מפרשים נוספים, הסבירו כי הטעם לכך הוא שלא יומתו הפושעים בפני האומות, כדי שלא יראו העמים ברעתם.
המלבי"ם ביאר כי מדבר העמים אינו מקום מסוים, אלא על תקופה של הימצאות היהודים במקומות גלויותיהם כמנודים מכלל החברה ובלא אפשרות לסיפוק צרכיהם מארץ הימצאם, שתהיה להם כמדבר.
האברבנאל, שחי בתקופה הקשה של גירושי היהודים מספרד, פורטוגל וארצות נוספות, הרדיפה אחר האנוסים והפרעות ביהודים ברחבי העולם, מתאר בפירושו לפרקנו בקצרה את קורות היהודים בזמנו ברחבי העולם, ומפרש בתקוה כי שנת כתיבת פירושו, רס"ה, תהיה שנת תחילת הגאולה. מתוך כך הוא מפרש את מדבר העמים כנידודי הגולים הרבים בקרב ארצות העמים השונות בלא שהם נקלטים.

# data[].attributes.headline
לפרק כב - האם נביאי השקר בעצמם היו רוצחים?

# data[].attributes.subject
לפרק כב - האם נביאי השקר בעצמם היו רוצחים?

# data[].attributes.body
שני פסוקים בנבואה זו עוסקים בחטאי הנביאים, פסוק כה, בו נאמר: "קֶשֶׁר נְבִיאֶיהָ בְּתוֹכָהּ כַּאֲרִי שׁוֹאֵג טֹרֵף טָרֶף נֶפֶשׁ אָכָלוּ חֹסֶן וִיקָר יִקָּחוּ אַלְמְנוֹתֶיהָ הִרְבּוּ בְתוֹכָהּ", ופסוק כח בו נאמר: "וּנְבִיאֶיהָ טָחוּ לָהֶם תָּפֵל חֹזִים שָׁוְא וְקֹסְמִים לָהֶם כָּזָב אֹמְרִים כֹּה אָמַר אֲדֹנָי ה' וַה' לֹא דִבֵּר".
בעוד שבפסוק השני אשמת הנביאים ברורה (וכעין זה נאמר עליהם כבר לעיל בפרק יג בנבואה המיוחדת על נביאי השקר בישראל), בפסוק כה ישנה האשמה מיחדת, לפיה הנביאים חברו יחד כארי שואג כדי לטרוף ולאכול נפשות, כדי לקחת עושר ויקר, והם מרבים בעיר אלמנות.
רוב המפרשים סבורים שאין הכוונה שהנביאים עצמם היו רוצחים בפועל, אלא שהם קשרו קשר לנבא יחדיו שקר לעם שלא תבוא עליהם רעה, ובכך היו מחזקים ומעודדים את הרוצחים והגוזלים להמשיך בפעולותיהם הרעות (ואפשר שנביאי השקר עצמם היו מקבלים תגמול חומרי בעד נבואותיהם הטובות, וזהו ה'חוסן ויקר' שהיו לוקחים).
יש מהמפרשים שביארו כי הורגי הנפשות היו הנביאים ולא השומעים להם, והריגת הנפשות היא בהחטאת האנשים, דבר שיגרום למותם -באשמת הנביאים.
אך יש שביארו כי 'הנביאים' כאן כלל אינם נביאי השקר, אלא מנהיגי העם, שאכן היו מתאמים ביניהם והורגים נפשות כדי לשלול שלל (על יסוד דברי התרגום יונתן). מנהיגי העם נקראים גם 'נגידים' או 'דברים' (בבית דגושה), משום שהם מנהיגים אותו בדיבור, ומשום כך ראוי לכנותם גם 'נביאים' (מלשון 'ניב שפתיים' - דיבור).

# data[].attributes.headline
לפרק כב - 'לא גושמה ביום זעם' - המחלוקת האם ירד מבול על ארץ ישראל

# data[].attributes.subject
לפרק כב - 'לא גושמה ביום זעם' - המחלוקת האם ירד מבול על ארץ ישראל

# data[].attributes.body
ה' אומר על ארץ ישראל כי: 'ארץ לא מטוהרה היא, לא גושמה ביום זעם'.
ביחידה ביארננו על פי רוב הפרשים, כי הכוונה לכך שחטאיה גרמו לעצירת הגשמים בשל הזעם שעוררו.
אולם, בגמרא (זבחים קיג עמוד א) מצאנו פירוש אחר, כי המדובר הוא על המבול, שהוא הגשם שירד ביום זעם. לפי דעת רבי יוחנן בגמרא שם, לא ירד המבול על ארץ ישראל.
הכלי יקר, בפירושו על התורה במספר מקומות, מבאר שארץ ישראל נחשבת בל כך 'לא מטוהרה', משום שהמבול, מלבד ענישת החוטאים, גם טיהר את הארצות עליהן ירד בכך שריכך את עפרן, שהוא הגורם המשפיע על הצד החומרי שבאדם ומושך אותו על החטא, ומשום כל בכל חטאי האדם עד המבול נענשה הקרקע איתו.
בכך מבאר הכלי יקר גם מדוע שבעת האמות יושבי הארץ היו מעשיהם מקולקלים יותר ממעשי כל שאר הגוים, משום שהם שהו בארץ שנותרה בשיא חומריותה ולא עומעמה. זו גם הסיבה לכך שרק ארץ ישראל מקיאה ממנה את החוטאים, ולא שאר הארצות, משום שרק היא נותרה שותפה בחטאי יושביה. (עי' בכלי יקר בראשית ח, כא, שם האריך בזה וגם ציין למקומות נוספים. ובקצרה רמז לזה גם בבראשית ו, ו).
לפי דבריו, ארץ ישראל מסוגלת לחומריות שיא שלא ניתן להגיע אליה בשאר הארצות (ואפשר שמזה פחדו המרגלים ששלח משה, ולכן ביקשו להישאר במדבר), אולם תפקידו של עם ישראל להצליח להשתלט על חומריות עצומה זו ולרתתום את כולה אל הקדושה.

# data[].attributes.headline
לפרק לד - פירושו המוסרי של הרד"ק לדברי הקב"ה לישראל "אדם אתם"

# data[].attributes.subject
לפרק לד - פירושו המוסרי של הרד"ק לדברי הקב"ה לישראל "אדם אתם"

# data[].attributes.body
בחתימת הנבואה שבפרקנו לדמנו את דברי ה':
וְיָדְעוּ כִּי אֲנִי ה' אֱלֹהֵיהֶם אִתָּם וְהֵמָּה עַמִּי בֵּית יִשְׂרָאֵל נְאֻם ה' א-להים:
וְאַתֵּן צֹאנִי צֹאן מַרְעִיתִי אָדָם אַתֶּם אֲנִי אֱלֹהֵיכֶם נְאֻם ה' א-להים: פ
בביאור הרד"ק לפסוקים אלו, ישנה התעוררות מוסרית נפלאה, ונעתיק את לשונו:
"ואתן צאני צאן מרעיתי אדם אתם - כשתהיו צאן מרעיתי, שארעה אתכם דעה ובינה והשכל - אז תקראו 'אדם' לא 'צאן ובהמה'.
כי כשיתפתה האדם לתאות העולם - הנה הוא בהמה, לא אדם. כי בגשמיות ישתתף האדם עם הבהמה, הוא וחמורו אוכלין באבוס אחד.
אבל כשיגיענו הטוב אשר יעדנו האל יתברך, ומלאה הארץ דעה את השם, ושאר הענינים הטובים והיעודים: לאהוב את ה', ולעבדו בלב שלם, ונתעסק במושכלות - אז ניקרא 'אדם', שיהיה נכר בנו חלק האנושי ונהיה נבדלים מן הבהמה ומן האדם הדומים לה".

# data[].attributes.headline
לפרק לו - ביאור משמעות המשל "כטומאת הנידה היתה דרכם לפניי"

# data[].attributes.subject
לפרק לו - ביאור משמעות המשל "כטומאת הנידה היתה דרכם לפניי"

# data[].attributes.body
חז"ל ביארו כי הנביא המשיל את הריחוק בין ה' לעם ישראל דוקא בטומאת הנידה, משום שטבעה של טומאה זו שהיא מוגבלת וסופה לחלוף ולהשיב את המצב הטבעי לקדמותו. ניתן להוסיף על כך כי חז"ל אמרו גם שטעמה של טומאה זו הוא כדי להגביר ולעורר בחזרה את החשק והאהבה בין הבעל לאשתו עם תום תקופת הריחוק: "שתהיה חביבה על בעלה כשעת כניסתה לחופה". בנוסף לכך, במשך ימי טומאת הנידה אין ריחוק נפשי בין בני הזוג, אלא שהאהבה הגדולה שביניהם פחות מובאת לידי ביטוי במחוות חיצוניות עזות. כך גם בין עם ישראל להקב"ה – אהבת ה' לעמו לאחר חטאיהם ובמשך הגלות אינה פוחתת, אלא מעשיהם מחייבים תקופה של הנהגה בה אהבת ה' לעמו תהיה כמוסה יותר ותובא פחות לידי ביטויים עזים במציאות, אך עם סיומה ה' מרעיף על עמו את אהבתו הרבה "כשעת כניסתה לחופה", כמו שכתוב: "וענתה שמה כימי נעוריה וכיום עלותה ממצרים" (הושע ב, יז). "כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות"! (מיכה ז, טו)

# data[].attributes.headline
לפרק לז - האם המעשה בהחייאת העצמות היבשות התרחש במציאות, ואם כן – מי הם בעלי העצמות

# data[].attributes.subject
לפרק לז - האם המעשה בהחייאת העצמות היבשות התרחש במציאות, ואם כן – מי הם בעלי העצמות

# data[].attributes.body
נחלקו רבותינו בגמרא האם מעשה החייאת העצמות היבשות היה כולו רק בחזון הנביא (דעת רבי יהודה, וכן כותב הרמב"ם במורה נבוכים וכך מצדד הרד"ק), או שארע בפועל ממש (כדעת רוב התנאים).

הסוברים שארע בפועל ממש נחלקו באשר לזהותם של בעלי העצמות, כפי שמבואר בגמרא שלפנינו:

"רבי אליעזר אומר: מתים שהחיה יחזקאל עמדו על רגליהם, ואמרו שירה, ומתו. מה שירה אמרו? "ה' ממית בצדק ומחיה ברחמים". רבי יהושע אומר: שירה זו אמרו- "ה' ממית ומחיה, מוריד שאול ויעל". רבי יהודה אומר: אמת, משל היה. רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי אומר: מתים שהחיה יחזקאל עלו לארץ ישראל, ונשאו נשים והולידו בנים ובנות. עמד רבי יהודה בן בתירא על רגליו ואמר: אני מבני בניהם, והללו תפילין שהניח לי אבי אבא מהם.

ומיהם המתים שהחיה יחזקאל? אמר רב: אלו בני אפרים שמנו לקץ וטעו (ויצאו ממצרים בכח קודם הזמן על פי חשבונן המוטעה ונהרגו בדרכם לארץ)... ושמואל אמר: אלו בני אדם שכפרו בתחיית המתים, שנאמר: "ויאמר אלי בן אדם העצמות האלה כל בית ישראל המה הנה אמרים יבשו עצמותינו ואבדה תקותנו נגזרנו לנו". רבי ירמיה בר אבא אמר: אלו בני אדם שאין בהן לחלוחית של מצוה, שנאמר: "העצמות היבשות שמעו דבר ה'". רבי יצחק נפחא אמר: אלו בני אדם שחיפו את ההיכל כולו שקצים ורמשים, ... רבי יוחנן אמר: אלו מתים שבבקעת דורא (שהרגם מלך בבל לאחר שציוה עליהם להשתחוות לפסל, כמסופר בדניאל פרק ג). ואמר רבי יוחנן: מנהר אשל עד רבת (נמצאת) בקעת דורא. שבשעה שהגלה נבוכדנצר הרשע את ישראל היו בהן בחורים שהיו מגנין את החמה ביופיין (יפים יותר מהשמש), והיו כשדיות רואות אותן ... אמרו לבעליהן, ובעליהן למלך. צוה המלך והרגום... צוה המלך ורמסום.

ובילקוט שמעוני ישנה הרחבה בדעה שהיו אלה המתים שבבקעת דורא:

ר' יהושע אומר כשהביא נבוכדנאצר עלילות דברים על ישראל להרגם, העמיד צלם בבקעת דורא והוציא כרוז ואמר כל מי שלא ישתחוה ישרף באש, וישראל לא בטחו בצל יוצרם ובאו הם ונשיהם ובנותיהם לאלילים, חוץ מדניאל חנניה מישאל ועזריה ונתנו אותם לתוך כבשן האש וירד מיכאל והצילם. אמר להם הייתם יודעים שיש לכם אלוה משזיב ומציל למה עזבתם אלהיכם והשתחויתם לאלילים שאין בהם כח להציל?! אלא כדרך שעשיתם בארצכם והחרבתם אותה - כך אתם רוצים לעשות בארץ הזאת להחריב אותה! וצוה ונהרגו כלם.

# data[].attributes.headline
לפרק לז - משמעות אירועי זמננו לאור "חזון העצמות היבשות"

# data[].attributes.subject
לפרק לז - משמעות אירועי זמננו לאור "חזון העצמות היבשות"

# data[].attributes.body
רבים העירו כי נבואה זו מתאימה באופן מופלא למתרחש לעינינו בשמונים השנים האחרונות. אין משל המתאר טוב יותר את מצבו של עמנו לפני 74 שנים, בתום השואה, מאשר ערימת ענק של עצמות יבשות מאוד ועם חסר תקווה האומר "יבשו עצמותינו ואבדה תקוותנו, נגזרנו לנו". והנה באופן פלאי פתח ה' את קברותינו, קיבץ והעלה את עמו אל ארצו המצפה, ומן העצמות היבשות שהתחברו זו לזו החלה במהירות להתרקם באורח פלא גופה של ממש, על כל פרטיה. כאן בארץ קמה מדינה מופלאה מליאה בעוצמה גשמית לא פחות משאר האומות. אך אז, נראה שהתהליך נעצר. הגופה מושלמת, אבל הרוח, אשר כל התהליך נועד בעיקרו למען הופעתה, מבוששת מלבוא. האומה כאומה עודנה תועה אחר ההבל, ולא מלאה ברוח ה'. לכך נצרכת נבואה נוספת, אשר תעורר את השלב הנוסף והסופי: "מארבע הרוחות בואי הרוח ופחי בהרוגים האלה ויחיו". לנגד עינינו מתחיל להתקיים בשנים האחרונות שלב זה, ואנו מלאי תקווה ובטחון כי יימשך ויתעצם עד לתוצאה הסופית הקרובה: "ונתתי רוחי בכם וחייתן, והנחתי אתכם על אדמתכם, וידעתם כי אני ה' דברתי ועשיתי נאום ה'".

# data[].attributes.headline
לפרק לז - כיצד נעשו העצים לעץ אחד, וביאור מחודש ונפלא של הרב חנן פורת ז"ל

# data[].attributes.subject
לפרק לז - כיצד נעשו העצים לעץ אחד, וביאור מחודש ונפלא של הרב חנן פורת ז"ל

# data[].attributes.body
נחלקו המפרשים בביאור הכתוב כי שני העצים יהיה לעץ אחד בידי הנביא.
יש מי שפירש כי כוונת הדברים היא שהנביא יצמיד בידיו את העצים זה לזה, ובדרך נס הם יתחרבו בפועל להיות לאחד ממש (רש"י, ועוד).
ויש מי שפירש שהעצים לא יתאחדו בפועל אלא הנביא יחזיקם צמודים כך שיראו כאחדים (רד"ק).
הרב חנן פורת ז"ל חידש ביאור נוסף:
בעת הרכבת עצים, לוקחים בדרך כלל עץ שפירותיו משובחים ביותר אך גזעו רגיש ופגיע יותר (קרוי 'רוכב'), ואותו מרכיבים על גבי עץ חזק ובעל עוצמה, שפירותיו אינם משובחים כל כך (קרוי 'כנה'). כך נוצר עץ הכולל את יתרונותיהם של שני מרכיביו.
אפשר שהנביא הצטווה להרכיב את עץ יהודה עץ עץ אפרים בדרך של הרכבה, כך שיתאחדו ויהפכו לעץ אחד, ובו יתרונות יהודה ויוסף יחדיו:
עיקר מעלתו של יהודה היא בתוצרתו הרוחנית החשובה, ואילו יוסף הצטיין במיוחד בהצלחה הגשמית (אף שודאי היה צדיק גדול גם כן, אך לא בזה עיקר עיסוקו ותרומתו לאומה).
כך היה גם בפיצול הממלכות - באופן די מובהק מלכות יהודה היתה במעלה רוחנית מתוקנת יותר ממלכות יוסף, אך מלכות יוסף היתה בעלת עוצמה צבאית וכלכלית גדולה יותר.
לעתיד לבוא ישולבו שני הדברים, כאשר שבט יוסף (לממשיכיו) יהיה אחראי ליצור ממלכה בעלת עוצמה רבה, אשר מטרתה לתת כבוד ועוצמה לתנובה הרוחנית החשובה אשר תופק בראשותו של שבט יהודה (וממשיכיו).

# data[].attributes.headline
לפרק לח - מיהם גוג ומגוג, האם מלחמה זו התרחשה כבר בעבר ועל כלל העיסוק בנושא זה

# data[].attributes.subject
לפרק לח - מיהם גוג ומגוג, האם מלחמה זו התרחשה כבר בעבר ועל כלל העיסוק בנושא זה

# data[].attributes.body
מפשטות הפסוקים משמע כי גוג הוא מלכו של מגוג, אחד העמים צאצאי יפת (בראשית פרק י: "בְּנֵי יֶפֶת גֹּמֶר וּמָגוֹג וּמָדַי וְיָוָן וְתֻבָל וּמֶשֶׁךְ וְתִירָס: וּבְנֵי גֹּמֶר אַשְׁכֲּנַז וְרִיפַת וְתֹגַרְמָה"). רבים מהעמים שהוזכרו כשותפיו של גוג, גם הם מבני יפת המופיעים בפסוקים.

בחז"ל ובראשונים הוצעו מספר זיהויים לזהותם המדויקת של גוג ומגוג, אך כבר כתב המלבי"ם: "כי שם גוג ושם ומגוג כבר ישכח בימים ההם עד שלא ידעו כלל מי היא האומה שנקראת בפי הנביא מגוג ושם מלכה גוג, רק אז כשיבא על הארץ ויתקיימו דברי הנביא אז ידעו שזה הוא המלך גוג שנבא עליו".

היו שפירשו ארועים מסוימים בהסטוריה כמלחמת גוג ומגוג (כך למשל רבים פרשו נבואות אלו על השואה ועל מסע עליית צבא גרמניה ועוזריה על ארץ ישראל דרך צפון אפריקה בעיצומה של מלחמת העולם השניה. יש לכך רמזים מספר בכתובים, הן בזיהויים של מקצת העמים בצבא גוג, הן בביטוי המפורש "ועלית כשואה תבוא", הן בזיהוי רמזי התקופה: ארץ ישראל הכילה אז מאות אלפי יהודים פליטי חרב מארצות שונות, שהתיישבו בארץ אשר החלה בתקופת התעוררות ופריחה מדהימה לאחר כאלפיים שנות חורבן ושממה. צבא גרמניה ושותפיה הובס לבסוף באופן מפתיע כפסע משערי הארץ בקרב אל עלמיין, ומני אז הלכה גרמניה ונחלה תבוסות נוספות עד להכרעתה).

מנגד היו שהסתייגו מקביעות מוחלטות בעניין זה.

למעשה, ראוי להביא את דברי הרמב"ם בהקשר זה, וזו לשונו:

"יראה מפשוטן של דברי הנביאים, שבתחילת ימות המשיח תהיה מלחמת גוג ומגוג, ושקודם מלחמת גוג ומגוג יעמוד נביא לישר ישראל ולהכין לבם, שנאמר הנה אנכי שולח לכם את אליה וגו', ...ויש מן החכמים שאומרים שקודם ביאת המשיח יבא אליהו.
וכל אלו הדברים וכיוצא בהן לא ידע אדם איך יהיו עד שיהיו, שדברים סתומין הן אצל הנביאים, גם החכמים אין להם קבלה בדברים אלו, אלא לפי הכרע הפסוקים, ולפיכך יש להם מחלוקת בדברים אלו. ועל כל פנים אין סדור הויית דברים אלו ולא דקדוקיהן עיקר בדת, ולעולם לא יתעסק אדם בדברי ההגדות, ולא יאריך במדרשות האמורים בענינים אלו וכיוצא בהן, ולא ישימם עיקר, שאין מביאין לא לידי יראה ולא לידי אהבה, וכן לא יחשב הקצין, אמרו חכמים תפח רוחם של מחשבי הקצים, אלא יחכה ויאמין בכלל הדבר כמו שבארנו"
(הלכות מלכים ומלחמותיהם פרק יב הלכה ב)

# data[].attributes.headline
לפרק מ - דברי המפרשים על הקושי בהבנת פרקים אלו, והטעם לכך שהבית השני לא נבנה על פי דגם נבואות יחזקאל 

# data[].attributes.subject
לפרק מ - דברי המפרשים על הקושי בהבנת פרקים אלו, והטעם לכך שהבית השני לא נבנה על פי דגם נבואות יחזקאל 

# data[].attributes.body
למרות הפירוט הרב של מבנה המקדש שבנבואת יחזקאל, התקשו המפרשים מאוד בהבנת דבריו לאשורם.

רש"י כבר מעיר במספר מקומות על דברים שלא הצליח להבינם, ומעיר כי: " ואני לא היה לי לא רב ולא עוזר בכל הבנין הזה אלא כמו שהראוני מן השמים" (מב, ג)

חלק מפרשני המקרא נמנעו כליל מלפרש פרקים אלה, ביניהם רבנו ישעיהו מטראני (חי כמאב שנה לאחר רש"י), אשר כתב: "מדות הבית וסדר הקרבנות ומשפט הכהנים האמורים כאן אין אדם בעולם שיוכל לעמוד על אמיתתם".

הרד"ק, בן זמנו, דוקא התאמץ לפרש פרקים האלה, אך העיר גם הוא: "והאמת כי המדות האלה אשר בבנין זו אינם מבוררות אצלינו, כי הם בבנין העתידה, ומה שמפרש אדם בהם לפי סברא אין לסמוך עליהם, ומה שנמצא מהם בקבלה במשנת מדות או בתרגום יונתן נקבל, והשאר יהיה מונח במקומו עד שיבא אליהו. וכן אמרו רז"ל במקצת דברים מזו הנבואה: "פרשה זו עתיד אליהו לדרשה", כלומר: שאין אנו יודעים לדרשה" (מ, יג)

הרמב"ם כתב שזו גם הסיבה בגללה לא בנו עולי בית שני את המקדש בהתאמה מליאה לנבואות יחזקאל:

"בנין שבנה שלמה כבר מפורש במלכים, וכן בנין העתיד להבנות אף על פי שהוא כתוב ביחזקאל אינו מפורש ומבואר ואנשי בית שני כשבנו בימי עזרא בנוהו כבנין שלמה ומעין דברים המפורשים ביחזקאל". (הלכות בית הבחירה א, ד).

# data[].attributes.headline
לפרק מג - מי יהיה הכהן הגדול בבית המקדש העתידי

# data[].attributes.subject
לפרק מג - מי יהיה הכהן הגדול בבית המקדש העתידי

# data[].attributes.body
מפשטות לשון הפסוקים משמע שה' מצוה את יחזקאל עצמו שיקריב את קרבנות חנוכת המזבח. אולם המפרשים הביאו כי כפי המסורת שבידינו נקבר יחזקאל בבבל, ועוד שבבית שני לא היו בניית המקדש וחנוכת המזבח כפי הסדר המבואר ביחזקאל. לכן כתבו כי נבואות אלה עוסקות במקדש האחרון, הוא המקדש העתיד, ויחזקאל הנביא עתיד לעמוד בתחית המתים ולשמש בכהונה במקדש זה. הרד"ק כתב שאפשר שיחזקאל יהיה בעצמו הכהן הגדול (שתפקידו הוא לחנוך את המזבח), או שיהיה אהרון הכהן הגדול ויחזקאל יהיה משנה לו.

# data[].attributes.headline
לפרק מד - מהו השער המזרחי הנשאר סגור

# data[].attributes.subject
לפרק מד - מהו השער המזרחי הנשאר סגור

# data[].attributes.body
נחלקו הדעות מהו השער המזרחי עליו ציוה ה' שיוותר סגור. חז"ל אמרו כי המדובר הוא בשער ההיכל עצמו, אך לא בשער העיקרי אלא בפתח הקטן המכונה 'פישפש' שהיה בצדו השמאלי (הדרומי), שדרכו באה השכינה והוא שנשאר נעול תמיד בבית שני.

אך יש מהמפרשים שביארו באופן שונה: הרד"ק כתב כי לפי הפשט מדובר על שער ההיכל ממש, ואילו המלבי"ם והגר"א ביארו כי מדובר על שער החצר החיצונה. ולפי דבריהם הציווי הוא למקדש העתיד.

# data[].attributes.headline
לפרק מד - המחלוקת בביאור חוקי יחזקאל המחודשים

# data[].attributes.subject
לפרק מד - המחלוקת בביאור חוקי יחזקאל המחודשים

# data[].attributes.body
בצוויי ה' ליחזקאל אנו מוצאים מספר הלכות שעל פניו נראות כשונות במקצת מן ההלכות שנמסרו בתורה. כפי שלמדנו בעבר, היו שבקשו משום כך לגנוז את ספר יחזקאל כולו, אלא שחנניה בן חזקיה בן גרון פירש את הפסוקים כולם באופן שעולה בקנה אחד עם חוקי התורה.

חלק מאותם פסוקים מצויים בפרקנו, ונביא מספר דוגמאות:

א.      הציווי שבגדי הכהנים הנכנסים למקדש ייעשו מפשתן בלבד ולא יכללו צמר. חז"ל פירשו כי הכוונה בפסוק לבגדי הכהנים הגדולים אשר יכנסו לקודש הקדשים, שאכן עשויים מפשתן בלבד.

ב.        הציווי שכהנים לא יינשאו לא לגרושה ולא לאלמנה, מלבד אלמנה מכהן, בעוד שבתורה כהן הדיוט מותר בכל אלמנה וכהן גדול אסור בכל אלמנה. חז"ל פירשו כי הפיסוק הנכון הוא "האלמנה אשר תהיה אלמנה – מכהן (כלומר: חלק מהכהנים) יקחו", כלומר שאיסור אלמנה הוא רק על מקצת הכהנים, דהיינו על הכהנים הגדולים, ואין כאן סתירה.

ג.        "אחרי טהרתו שבעת יספרו לו" – משמע שצריך לפרוש שבעה ימים נוספים לאחר שבעת ימי הטהרה מטומאת המת. חז"ל פירשו כי 'טהרתו' כאן איינו השלמת הטהרה אלא הפרישה ממגע המת עצמו, שאחריה צריך שבעה ימי הטהרות.

ד.       הדין ש'ביום בואו אל הקודש' (בפשטות מדובר לאחר טהרה מטומאת מת) מביא הכהן חטאת. חז"ל פירשו כי מדובר במנחת חינוך שמקריב כל כהן ביום הראשון שמתחיל לעבוד (ואין כאן המשך לדיני הטהרה), או שמדובר במנחת החביתין שמביא הכהן הגדול בכל יום, או שמדובר בחטאת שהתחייב על עניין אחר והפסוק בא ללמדנו רק שאדם איננו יכול לשלוח את קרבנו בעודו טמא.

ה.      איסור אכילת נבילה וטרפיה לכהנים – למרותש אסורים לכל העם. חז"ל ביארו כי יש צורך מיוחד לבאר שאפילו לכהנים אסורים נבילות וטריפות משום שהותר להם לאכול את בשר חטאת העוף למרות שעוף זה לא נשחט אלא נמלק, ככתוב בתורה, ועוף חולין שנמלק נחשב לנבילה.

אולם, יש מן המפרשים שכתבו כי אפשר שכוונת נבואת יחזקאל היא כפשט הפסוקים, והלכות אלו הן חידושי דינים שיל תוספת קדושה שתנהג בכהנים לעתיד לבוא, שיהיו כולם במעין קדושת הכהן הגדול, ויהיו דיניהם חמורים יותר (עי' רד"ק).

# data[].attributes.headline
לפרקים מה-מו - שלוש הגישות השונות בביאור הקרבנות והנסכים החריגים המתוארים בדברי הנביא

# data[].attributes.subject
לפרקים מה-מו - שלוש הגישות השונות בביאור הקרבנות והנסכים החריגים המתוארים בדברי הנביא

# data[].attributes.body
בפרקים מה-מו אנו לומדים על נבואות רבות בענייני הקרבנות שיקריבו במקדש. אלא שרבות מההלכות שבדברי הנביא שונות מן ההלכות שנכתבו בתורה. שלוש גישות עיקריות מצינו במפרשים בביאור העניין:

א.      רש"י (בעקבות חז"ל) משתדל לבאר בכל מקום את לשון הפסוק באופן שמוציא אותו מידי פשוטו, אך מתאים אותו להלכה המקובלת.

ב.       יש המבארים שלעתיד לבוא תהיה תוספת קדושה במקדש, ומשום כך יהיו גם תוספות והחמרות בדיני המקדש יותר מכפי שהיה בתחילה (עי' רד"ק).

ג.         יש המבארים כי כל הקרבנות המתוארים אינם הלכות קבועות במקדש אלא הוראת שעה מיוחדת של קרבנות שיעשו בחודשים הראשונים של המקדש, לשם חנוכת המקדש (עי' אברבנאל ומלבי"ם).

# data[].attributes.headline
לפרק מז - הרחבה בעניין הנחל היוצא מן המקדש

# data[].attributes.subject
לפרק מז - הרחבה בעניין הנחל היוצא מן המקדש

# data[].attributes.body
הנחל היוצא מן המקדש המתואר בפרקנו, נזכר גם בנבואותיהם של יואל (פרק ד) ושל זכריה (פרק יד).
בדברי זכריה מבואר כי חצי מהמים יזלו מזרחה לים המלח, וחצים השני יזלו מערבה לים התיכון, וכך יש שפירשו גם את הכפילויות בדברי יחזקאל. בנוסף לכך אמרו חלק מן הפרשים בעקבות דברי חז"ל כי מי הנחל ילכו עד למימי האוקיינוס, וירפאו את הימים כולם (עי' רש"י).

אמנם, יש מהמפרשים הסבורים כי אין הכוונה בנבואת הנחל לנחל ממשי שיזרום מן המקדש, אלא כמשל למי הדעת שיצאו מן המקדש וירפאו את העולם כולו (ראה מלבי"ם שהאריך בכך).