# data[].attributes.headline
Інформаційні жанри - жанри публіцистики, найважливіша ознака яких – новизна факту, що повідомляється.

# data[].attributes.subject
Інформаційні жанри - жанри публіцистики, найважливіша ознака яких – новизна факту, що повідомляється.

# data[].attributes.body
До інформаційних жанрів відносять: замітку, звіт, інтерв"ю, репортаж, інформаційну кореспонденцію.

1. Замітка - найпростіший жанр оперативного газетного повідомлення. Його головні властивості: стислість у подачі новини, ощадливість тексту, який не повинен перевищувати 35-40 рядків, точність і зрозумілість його для масового читача. Замітку небезпідставно вважають найдавнішим жанром журналістики.
2. Звіт - це інформаційне повідомлення про роботу та перебіг заходу, у якому брала участь певна група людей, що вирішували суспільно важливі питання.
3. Репортаж - це жанр, який передбачає оперативну і яскраву розповідь про подію, ситуацію, явище. Репортаж - це розповідь очевидця або учасника події. Новина тут обростає суб'єктивними враження-ми спостерігача та його співпереживаннями.
4. Інтерв'ю - це жанр, що подає суспільно вагому новину у вигляді відповідей особи на запитання жур-наліста. Сучасна журналістика все ширше використовує і жанр бесіди. Це такий різновид інтерв'ю, у якому журналіст не обмежується короткими запитаннями, а сперечається з співбесідником, коментує його відповіді і висловлює свою оцінку події.
Найважливіша ознака інформаційних жанрів - новизна факту, що повідомляється. З цією ознакою інформації пов”язана така риса як оперативність, наявність у матеріалах цього виду подієвого поводу.

# data[].attributes.headline
До основних діалогічних жанрів належать : бесіда, телефонна розмова, листування. 

# data[].attributes.subject
До основних діалогічних жанрів належать : бесіда, телефонна розмова, листування. 

# data[].attributes.body
Бесіда - це розмова двох чи більше осіб з метою отримання певної інформації, вирішення важливих проблем. Складність бесіди полягає в тому , що в ній наявний експромт; щоб успішно вести бесіду, потрібно мати життєвий досвід, великий запас теоретичних знань, володіти мовним етикетом. Етапи бесіди : 1. Визначення часу й місця зустрічі.
2. Початок бесіди (привітання).
3. Формування мети зустрічі.
4. Обмін думками й пропозиціями.
5.Підсумок бесіди та прощання.
Телефонна розмова - один з жанрів усного ділового мовлення й приватного спілкування, що передбачає розмову на відстані . Одна з головних вимог телефонної розмови - лаконічність. До розмови треба готуватися: наперед продумати вітальну етикетну формулу, тему розмови, послідовність викладу думок, завершення спілкування й прощання. За правилами телефонного етикету розмову повинен завершувати , той хто телефонує. Якщо співрозмовник старший за віком чи посадою,  то треба їй дати право завершувати розмову. Під час розмови не забувайте про формули ввічливості.
Листування - діалогічний жанр, яким послуговуються для регулювання ділових або приватних стосунків. Офіційне листування - це листування між установами, організаціями, воно належить до офіційно-ділового мовлення. Неофіційне листування - ведеться між особами й має побутовий , часто інтимний характер.

# data[].attributes.headline
Оцінювальні жанри — похвала, осуд, рецензія, характеристика — формують ціннісне ставлення людини до світу, у якому вона живе, а також до себе в цьому світі.

# data[].attributes.subject
Оцінювальні жанри — похвала, осуд, рецензія, характеристика — формують ціннісне ставлення людини до світу, у якому вона живе, а також до себе в цьому світі.

# data[].attributes.body
Коли особа оцінює зовнішність, вчинок, поведінку, риси характеру , зміст, у неї формуються ціннісні орієнтири, розвивається критичне мислення, що важливо для здорового суспільства. Висловлюючи похвалу чи осуд, пишучи рецензію або чиюсь характеристику, особа має бути об’єктивною, тактовною,
мати почуття міри. Упереджене ставлення, занижена оцінка в рецензії чи характеристиці
свідчать про такі негативні якості її автора, як недоброзичливість, заздрість, злостивість і
под., тому важливо бути об’єктивним і доброзичливим.
Коли даєте оцінку людині або якомусь твору, треба усвідомлювати, що вона є для тієї людини чи автора твору не покаранням, а стимулюванням, заохоченням до роботи над удосконаленням у подальшому.

# data[].attributes.headline
Похвала — оцінювальний жанр, завдання якого — стимулювати людину, оцінити її ро-боту, докладені зусилля, талант тощо.

# data[].attributes.subject
Похвала — оцінювальний жанр, завдання якого — стимулювати людину, оцінити її ро-боту, докладені зусилля, талант тощо.

# data[].attributes.body
Похвала має бути дозованою, конкретною, виваженою, не надто емоційною. Адже є люди, у яких від похвали виростають крила, і вони будь-що намагаються в майбутньому виправдати похвалу, довести, що вона була дана не авансом,
а заслужено. А є такі, хто після похвали згортає крила й спочиває на лаврах. Тож важливо бути тонким психологом, коли вдаєтеся до такого оцінювального жанру, як похвала.
Осуд — оцінювальний жанр, мета якого — висловити негативне оцінне ставлення
мовця до адресата, висловити свою реакцію на невідповідність об’єкта оцінки певним нормам.
Для висловлення осуду вживають оцінну лексику негативно-емоційного забарв-
лення. Вираження осуду може бути прямим і непрямим. Мета — висловити несхвальне

ставлення та/або вплинути на співрозмовника, викликати в нього почуття провини, змі-
нити його поведінку. Той, хто висловлює осуд, має заслужити це право своїми людськими
та/або професійними якостями. Осуд благотворно впливає на адресата лише тоді, якщо
його висловлює авторитетна людина.
Рецензія — письмовий оцінювальний жанр, мета якого — оцінити мистецький чи науковий твір.
У ній указують тему або найменування рецензованої роботи, її автора; визнача-
ють актуальність і правильність вибору теми; оцінюють систему доказів, повноту розкриття

проблеми, наявність чітких висновків, якість оформлення роботи; указують на переваги й

недоліки, що є в роботі. У кінці рецензії формулюють висновок про те, чи варта робота ува-
ги, чи можна її рекомендувати до друку, використовувати для певних потреб тощо.
Характеристика — зазвичай письмовий оцінювальний жанр, мета якого — опис,
визначення істотних, прикметних особливостей, ознак кого- або чого-небудь.
Це може бути офіційний документ, у якому міститься відгук, висновок про чиюсь трудову або громадську діяльність, моральні якості людини.

# data[].attributes.headline
Поради щодо створення оцінювальних жанрів: -прагніть до об’єктивності; -оперуйте переконливими аргументами ;                                           -не відходьте в змісті висловлювання від тези;          - у будь-якому оцінювальному висловлюванні шукайте позитив навіть тоді, коли ре-цензована робота відверто слабка;                                                    -уникайте у своїх формулюваннях гнівної тональності.

# data[].attributes.subject
Поради щодо створення оцінювальних жанрів: -прагніть до об’єктивності; -оперуйте переконливими аргументами ;                                           -не відходьте в змісті висловлювання від тези;          - у будь-якому оцінювальному висловлюванні шукайте позитив навіть тоді, коли ре-цензована робота відверто слабка;                                                    -уникайте у своїх формулюваннях гнівної тональності.

# data[].attributes.headline
1. Повноцінне спілкування залежить від обох партнерів.                                 2. Для повноцінного спілкування ми маємо об’єднати «дві мови»: мову слів і мову тіла (жести, посмішка).                                3. Важливим у спілкуванні є вміння говорити й уміння слухати.                                     4. Основні правила активного слухання:           4.1. Використовуйте мову тіла: сідайте обличчям до того, з ким розмовляєте, нахиляйтеся вперед, встановіть контакт очима. 4.2. Застосовуйте звуки та жести заохочення: підтримуйте співрозмовника доброзичливою посмішкою, словами «так – так»  … та ін., хитанням головою.             4.3. Ставте уточнюючі запитання: вони допомагають прояснити ситуацію, уточнити дещо із того, що вже відомо.             5. У спілкуванні намагайтеся уникати наступних дій:      5.1. Переривати співрозмовника.                  5.2. Демонструвати рухами або виразом обличчя, що ви не готові зразу слухати.    5.3. Давати поради.            5.4. Змінювати тему разом або переводити розмову на себе.                                        5.5. Давати оцінку людині, яка говорить.                           6. Під час висловлювання своїх думок намагайтеся: 6.1. Чітко формулювати свою точку зору, добираючи слова, зрозумілі не лише вам, а й співрозмовнику.  6.2. Говоріть від себе: «я так думаю», «я вважаю», «я відчуваю».                             6.3. Будьте конкретними – не говоріть загальних або відомих усім речей.            6.4. Намагайтеся зацікавити партнера по спілкуванню.                                                                                                   

# data[].attributes.subject
1. Повноцінне спілкування залежить від обох партнерів.                                 2. Для повноцінного спілкування ми маємо об’єднати «дві мови»: мову слів і мову тіла (жести, посмішка).                                3. Важливим у спілкуванні є вміння говорити й уміння слухати.                                     4. Основні правила активного слухання:           4.1. Використовуйте мову тіла: сідайте обличчям до того, з ким розмовляєте, нахиляйтеся вперед, встановіть контакт очима. 4.2. Застосовуйте звуки та жести заохочення: підтримуйте співрозмовника доброзичливою посмішкою, словами «так – так»  … та ін., хитанням головою.             4.3. Ставте уточнюючі запитання: вони допомагають прояснити ситуацію, уточнити дещо із того, що вже відомо.             5. У спілкуванні намагайтеся уникати наступних дій:      5.1. Переривати співрозмовника.                  5.2. Демонструвати рухами або виразом обличчя, що ви не готові зразу слухати.    5.3. Давати поради.            5.4. Змінювати тему разом або переводити розмову на себе.                                        5.5. Давати оцінку людині, яка говорить.                           6. Під час висловлювання своїх думок намагайтеся: 6.1. Чітко формулювати свою точку зору, добираючи слова, зрозумілі не лише вам, а й співрозмовнику.  6.2. Говоріть від себе: «я так думаю», «я вважаю», «я відчуваю».                             6.3. Будьте конкретними – не говоріть загальних або відомих усім речей.            6.4. Намагайтеся зацікавити партнера по спілкуванню.                                                                                                   

# data[].attributes.headline
ІНФОРМАЦІЙНІ ЖАНРИ –

# data[].attributes.body
ІНФОРМАЦІЙНІ ЖАНРИ – жанри публіцистики, найважливіша ознака яких – новизна факту, що повідомляється.

До інформаційних жанрів відносять замітку, звіт, інтерв”ю, репортаж, інформаційну кореспонденцію (жанри, головне завдання яких повідомити, відтворити, описати факт, подію. явище).

# data[].attributes.headline
Оцінювальний жанр-це

# data[].attributes.body
Оцінювальний жанр-це похвала,суд,характеристика-формують ціннісне ставлення людини до світу,у якому вона живе,а також до себе в цьому світі

# data[].attributes.headline
Поради щодо створення оцінювальних жанрів

# data[].attributes.subject
Поради щодо створення оцінювальних жанрів

# data[].attributes.headline
1. Повноцінне спілкування залежить від обох партнерів.2. Для повноцінного спілкування ми маємо об’єднати «дві мови»: мову слів і мову тіла (жести, посмішка).3. Важливим у спілкуванні є вміння говорити й уміння слухати.4. Основні правила активного слухання:4.1. Використовуйте мову тіла: сідайте обличчям до того, з ким розмовляєте, нахиляйтеся вперед, встановіть контакт очима.4.2. Застосовуйте звуки та жести заохочення: підтримуйте співрозмовника доброзичливою посмішкою, словами «так – так»  … та ін., хитанням головою.4.3. Ставте уточнюючі запитання: вони допомагають прояснити ситуацію, уточнити дещо із того, що вже відомо.5. У спілкуванні намагайтеся уникати наступних дій:5.1. Переривати співрозмовника.5.2. Демонструвати рухами або виразом обличчя, що ви не готові зразу слухати.5.3. Давати поради.5.4. Змінювати тему разом або переводити розмову на себе.5.5. Давати оцінку людині, яка говорить.6. Під час висловлювання своїх думок намагайтеся:6.1. Чітко формулювати свою точку зору, добираючи слова, зрозумілі не лише вам, а й співрозмовнику.6.2. Говоріть від себе: «я так думаю», «я вважаю», «я відчуваю».6.3. Будьте конкретними – не говоріть загальних або відомих усім речей.6.4. Намагайтеся зацікавити партнера по спілкуванню.Успішного спілкування!!!

# data[].attributes.subject
1. Повноцінне спілкування залежить від обох партнерів.2. Для повноцінного спілкування ми маємо об’єднати «дві мови»: мову слів і мову тіла (жести, посмішка).3. Важливим у спілкуванні є вміння говорити й уміння слухати.4. Основні правила активного слухання:4.1. Використовуйте мову тіла: сідайте обличчям до того, з ким розмовляєте, нахиляйтеся вперед, встановіть контакт очима.4.2. Застосовуйте звуки та жести заохочення: підтримуйте співрозмовника доброзичливою посмішкою, словами «так – так»  … та ін., хитанням головою.4.3. Ставте уточнюючі запитання: вони допомагають прояснити ситуацію, уточнити дещо із того, що вже відомо.5. У спілкуванні намагайтеся уникати наступних дій:5.1. Переривати співрозмовника.5.2. Демонструвати рухами або виразом обличчя, що ви не готові зразу слухати.5.3. Давати поради.5.4. Змінювати тему разом або переводити розмову на себе.5.5. Давати оцінку людині, яка говорить.6. Під час висловлювання своїх думок намагайтеся:6.1. Чітко формулювати свою точку зору, добираючи слова, зрозумілі не лише вам, а й співрозмовнику.6.2. Говоріть від себе: «я так думаю», «я вважаю», «я відчуваю».6.3. Будьте конкретними – не говоріть загальних або відомих усім речей.6.4. Намагайтеся зацікавити партнера по спілкуванню.Успішного спілкування!!!

# data[].attributes.headline
До основних етикетни

# data[].attributes.body
До основних етикетних жанрів належать-привітання і вибачення

# data[].attributes.body
Вітання, привітання - це «слова або жести, звернені до кого-небудь під час зустрічі на знак прихильного ставлення, доброзичливості»
До найпоширеніших етикентих норм вітання належать:Доброго ранку! Добрий день! Гарного вечора! Вітаю! Привіт! Моє шанування!
Вибираючи форму вітання потрібно звертати увагу на стать та вік людини.

# data[].attributes.body
Вибачення - словесне визнання своєї провини і жаль про своїй неправоті або дії, які завдали людині неприємності.
До етикетних форм вибачення належать такі: Вибечте! Прошу вибачення ? Я хочу вибачитися !
Даруйте!

# data[].attributes.headline
Оцінювальні жанри - похвала, осуд, рецензія, характеристика. 

# data[].attributes.subject
Оцінювальні жанри - похвала, осуд, рецензія, характеристика. 

# data[].attributes.body
Похвала - оцінювальний жанр, завдання якого - стимулювати людину, оцінити її докладну роботу , докладені зусилля, талант. Похвала має бути дозованою, конкретною , виваженою, не надто емоційною.
Осуд - оцінювальний жанр , мета якого - висловити негативне оцінне ставлення мовця до адресата, висловити свою реакцію на невідповідність об'єктам оцінки певним нормам. Для висловлення осуду вживають оцінну лексику негативно-емоційного забарвлення. Вираження осуду може бути : прямим , непрямим.

Рецензія - письмовий оцінювальний жанр, мета якого - оцінити мистецький чи науковий твір . У ній указують тему або найменування рецензованої роботи, її автора, визначають актуальність і правельність вибору теми , оцінюють систему доказів, повноту розкриття проблем, наявність чітких висновків, якість оформлення роботи , указують переваги та недоліки , що є в роботі.
Характеристика - зазвичай  письмовий оцінювальний жанр , мета якого - опис, визначення істотних, прикметних особливостей, ознак кого- та чого- небудь. Текст характеристики пишуть від третьої особи.

# data[].attributes.headline
Етикетні жанри - привітання та вибачення.

# data[].attributes.subject
Етикетні жанри - привітання та вибачення.

# data[].attributes.body
Привітання - слова або жести, звернені до кого-небудь під час зустрічі на знак прихильного ставлення, доброзичливості.
Вибачення - слова, які використовують , щоб виявити поблажливість за дрібну або велику провину.

# data[].attributes.body
Жанри інформаційні — за традиційною класифікацією, одна з трьох основних груп журналістських жанрів (ще дві групи — аналітичні та художньо-публіцистичні).

Головна мета текстів інформаційних жанрів – оперативно інформувати читача про факти й події, що відбулися (відбуваються чи відбуватимуться), не вдаючись у коментарі.

До інформаційних жанрів належать: замітка, кореспонденція інформаційна, репортаж інформаційний, звіт інформаційний, інтерв’ю інформаційне, бліц-опитування та ін.

# data[].attributes.headline
Усі ці форми мовленн

# data[].attributes.body
Усі ці форми мовленнєвого спілкування істотно різняться між собою і мають свою специфіку. Особливе значення для фахової підготовки мають такі форми мовного спілкування як діалог, монолог і полілог.

Діалог - це форма ситуаційно зумовленого спілкування двох осіб, комунікативні ролі яких упорядковано змінюються (мовець стає адресатом, а адресат перетворюється на мовця).

Висловлювання у діалозі називаються репліками (комунікативними кроками).

Діалогічне професійне спілкування завжди прогнозує мету і завдання, формується під впливом мотивів фахової діяльності. Найхарактерніші ознаки діалогу:

o безпосередність словесного контакту двох учасників спілкування;

o швидкий обмін репліками без попереднього обмірковування;

o ситуативна залежність реплік;

o можливість імпліцитного способу передачі інформації (репліки скорочені, нерозгорнуті);

o використання паравербальних засобів (жести, міміка, рухи тіла, погляд, відстань тощо), що реалізуються візуально;

o зорове й слухове сприйняття учасників діалогу;

o важливість інтонації, тембру, тональності. Інтонація сприяє формуванню діалогічного контексту.

Монолог - форма мовлення адресанта, розрахована на пасивне й опосередковане сприйняття адресатом. Отже, реакція слухача не матеріалізується в знаковій формі мови.

Усі форми усного монологічного мовлення можна переділити на дві групи:

^ безпосередньо-контактне, або аудиторне монологічне мовлення (мовець і слухач перебувають у прямому контакті, бачать і чують один одного);

^ посередньо-контактне, або мікрофонне мовлення (радіо, телебачення).

Окреме місце займає внутрішній монолог - мовлення "про себе", міркування, роздуми.

Найважливіші ознаки монологу:

o однобічний характер висловлювання, не розрахований на негайну реакцію слухача;

o підготовленість і плановість (лекція, доповідь тощо);

o певна тривалість у часі;

o індивідуальна композиційна побудова значних за розміром уривків;

o розгорнутіші й складніші синтаксичні побудови;

o композиційна завершеність і загальна структурна цілісність висловлювання.

Полілог - форма спілкування між кількома особами. Полілог характеризується такими ознаками:

o залежність від ситуації, в умовах якої відбувається спілкування;

o високий рівень непідготовленості;

o істотне значення правил ведення полілогу;

o більш-менш однакова участь у спілкуванні всіх учасників. У межах названих форм і відбувається усне фахове спілкування.

Серед індивідуальних форм усного професійного спілкування найбільш поширеною є ділова бесіда.

Бесіда - це розмова двох чи більше осіб з метою отримання певної інформації, вирішення важливих проблем.

Бесіда - чи не найскладніший з усіх жанрів усного фахового спілкування, оскільки значною мірою це експромт, а для експромту треба мати значний життєвий досвід, величезний запас теоретичних знань, а також досконало володіти мовним етикетом.

Щоб досягти успіху під час бесіди, треба:

o ретельно готуватися до бесіди;

o бути уважним і тактовним до співрозмовника;

o постійно стимулювати у співрозмовника зацікавленість розмовою;

o вміти слухати співбесідника, враховувати його погляди, думки і докази;

o стежити за реакцією партнера й відповідно корегувати свої дії;

o висловлювати свої думки точно, логічно, переконливо;

o створювати атмосферу довіри, щоби привернути до себе співрозмовника.

Для того, щоб бесіда була ефективною, не можна:

o перебивати співрозмовника;

o різко прискорювати темп бесіди;

o негативно оцінювати особистість співрозмовника;

o підкреслювати відмінність між особою та співрозмовником;

o зменшувати дистанцію.

Залежно від змісту ділові бесіди можуть виконувати різні функції:

o обмін інформацією;

o формування перспективних заходів;

o контроль і координацію певних дій;

o взаємне спілкування під час вирішення актуальних проблем;

o підтримку ділових контактів на різних рівнях;

o пошук, висунення нових ідей;

o стимулювання дій у новому напрямку;

o розв'язання етичних проблем, що виникли під час спілкування.

Існують різні види бесід. Залежно від мети спілкування та змісту бесіди переділяються на:

o ритуальні;

o глибинно-особистісні;

o ділові.

Залежно від кількості учасників виокремлюють такі бесіди:

o індивідуальні;

o групові.

Індивідуальна бесіда - це розмова двох осіб, які прагнуть (обоє або один) до досягнення певної мети. Вона сприяє встановленню між співрозмовниками дружніх стосунків, взаєморозуміння, а також стимулює партнерів до взаємовигідної співпраці.

Ділова бесіда - це спілкування між особами з метою встановлення ділових стосунків, вирішення ділових проблем або вироблення правильного підходу до них. Зазвичай предметом обговорення під час ділових бесід є конкретна справа.

Ділова бесіда є цілеспрямованим спілкуванням з передбачуваним або попередньо запланованим результатом. Прикладами таких бесід є: обговорення нових проектів, бесіда з партнером по бізнесу, співбесіда з роботодавцем.

# data[].attributes.headline
 Мета оцінювальних ж

# data[].attributes.body
Мета оцінювальних жанрів – формування ціннісних орієнтацій, ціннісного ставлення учнів до себе, до всього, що їх оточує, стимулювання прагнення до самовдосконалення й розвитку. Мета і визначає життєву важливість і доцільність цих МЖ. Об’єктами оцінювального висловлення може бути особа, явище, предмет, подія, тобто все, що оточує людину. Предмети оцінювання – це зовнішність, вчинок, поведінка, звички, дії, риси характеру (якщо це людина), зміст, форма, спрямування (якщо це, наприклад, книга). Основні принципи побудови тексту оцінювального жанру – об’єктивність, тактовність, почуття міри. Будь-яке оцінювальне висловлення має бути аргументованим і переконливим, містити позитивні елементи; у ньому має бути дотримано відповідності змісту заявленій тезі; нейтральна або доброзичлива тональність голосу. Оцінювання зазвичай здійснюють за різними ознаками: правильно/неправильно; важливо/неважливо; добре/погано; змістовно/незмістовно; повно/поверхнево; красиво/некрасиво і под. Причому в основу одного жанру може бути покладено одну чи кілька ознак. До оцінювальних жанрів відносять зауваження, похвалу, осуд, критику, характеристику, рецензію та ін. Похвала й осуд – однотипні жанри, що у структурі мають такі складники: об’єкт, предмет оцінювання; оцінне ставлення (позитивне чи негативне); підстави для оцінки; класифікація оцінки. Ці компоненти мають у похвалі й осудові різне наповнення (змістове і словесне), зумовлене комунікативною полярністю висловлювання. Під осудом розуміємо жанр мовлення, у якому мовець висловлює негативну оцінку вчинку (ознак, рис тощо), розраховуючи викликати його несприйняття негативну емоційну реакцію. Похвалу розглядають як жанр мовлення, у якому висловлюють позитивну оцінку вчинку (поведінки, рис характеру, стилю життя, манер, мовлення тощо) адресата, розраховуючи викликати його позитивну емоційну реакцію. Похвала передбачає також оцінювання знань, умінь людини. Щоб одержати похвалу, потрібно щось відповідне зробити, проявити себе з позитивної сторони. З історії риторики відомо також, що давні ритори практикували складання похвали не лише людям, але й речам, явищам, окремим рисам, подіям. Наприклад, осені, лінощам, школі, красномовству. За комунікативною ціллю близьким до похвали є комплімент, адже в основу обох покладено позитивне оцінювання. Для похвали позитивна оцінка «є основною ціллю, а для комплімента – способом повідомити про добрі почуття, добре ставлення» . Похвалу ще називають «оцінюванням досягнень» . В оцінювальному висловленні мовець має спиратися не лише на власну суб’єктивну думку, але й на загальноприйняті уявлення про те, що таке добре й що таке погано. Усі вчинки поділять на дві групи:
1) які оцінюють однозначно, оскільки оцінку співвідносять із нормами суспільства;
2) які можна оцінювати порізному, залежно від суб’єктивного до них ставлення, оскільки вони прямо не співвідносяться з нормами. Варто привертати увагу до висловлень, у яких оцінюють поведінку, риси, дії чи ін. осіб, що не беруть участі у спілкуванні. Якщо ця людина – член вашого колективу, то варто знати, що не можна давати негативну оцінку вчинкові людини, якщо вона відсутня. Це поганий тон. Під час читання книг зосереджуємося на поведінці героїв, учимося аналізувати вчинки героїв і давати їм оцінку. У спілкуванні з учнями доцільно використовувати формулювання норми поведінки як осуд: «Негарно бути жадним», «Не треба телефонною розмовою привертати до себе увагу в громадському транспорті», «Не годиться гарній людині так поводитися», «Така поведінка заслуговує осуду». Такі висловлення дещо пом’якшують осуд, у них є ознаки заборони й імперативу. Бувають ситуації, коли автор не може чи не хоче відкрито заявити про свої комунікативні наміри і висловити прямо оцінку, особливо негативну. Згідно з принципами ввічливості, радять інколи вдаватися до непрямого висловлення свої думки (оцінки), використовуючи іронію, запитання тощо: «Вам не сподобалося?» – «Мені здається, що цю пісню потрібно співати по-іншому». «Мабуть, у мене дещо зависокі очікування», «У нас, очевидно, смаки різняться» (відповідь не відповідає запитанню). Називають різні мотиви похвали:
1) привернення до себе уваги, намагання сподобатися, показати своє ставлення;
2) вдячність за послугу;
3) бажання одержати щось у відповідь;
4) нейтралізування комунікативних невдач;
5) бажання покращити стосунки;
6) намагання підтримувати контакт з людиною тощо Щоб похвала не набула ознак лестощів, варто бути щирими у своїх намірах, правильно обирати предмет похвали. Наприклад, якщо людина втомлена, виснажена чи перебуває під впливом життєвої невдачі, потрясіння, не варто говорити про те, який у неї неперевершений вигляд.

# data[].attributes.headline
Найважливішою особли

# data[].attributes.body
Найважливішою особливістю мовного етикету є прагнення до евфемістично (Облагороженности) мови. Правила хорошого тону рекомендують вживати замість слів і виразів, які можуть бути сприйняті адресатом як нетактовність, різкість, грубість, інші - синонімічні, але більш нейтральні. Ось кілька типових прикладів вживання евфемізмів: Думаю, Вам потрібно піти! (замість Пішов геть!); зірок з неба не хапає (Про людину з низьким інтелектуальним і культурним рівнем); летальний результат (замість смерть), поправилась (замість погладшала) і т.д.

Евфемічнимі є і відповідні вимогам етикету способи вираження незгоди і заперечення, особливо в діловій і наукової мови. Наприклад, особливість формулювань типу Думаю, ви не зовсім праві; Я дотримуюся іншої думки; Наші точки зору не збігаються; Ваша позиція видається мені вразливою; Дозвольте Вам заперечити; Дозвольте з Вами посперечатися та інших їм подібних полягає в тому, що, дозволяючи нам виразити свою точку зору, вони в той же час допомагають уникати категоричності, проявляти тактовність, піклуватися про самооцінку співрозмовника.

А ось згода може бути виражена і в абсолютній формі (емоції можна не стримувати): Ви абсолютно праві; Я з Вами повністю згоден; Я Вас у всьому підтримую; Радий, що наші думки збігаються; З Вами можна не погодитися і т.д.

Особливу групу в мовному етикеті складають ритуальні етикетні жанри. До них відносяться, наприклад, вираз співчуття і розради, а також етикетні вирази, які супроводжують обряд похорону або поминок.

Жанри, пов'язані з заходами, які проходять по протоколу, де розписані варіанти мовної поведінки кожного учасника, регламентує дялинової етикет.Така, наприклад, процедура захисту диплома або дисертації, офіційна дипломатична зустріч, церемонія вручення нагород та ін.

Як вже зазначалося вище, етикетне обмежується тільки мовними формулами, а служить важливим засобом організації і підтримки неконфліктного, ефективної взаємодії. Бути ввічливим, прагнути не зачепити словом, не образити партнера по спілкуванню - це те, чого ми вчимося, в тому числі і через засвоєння етикетних формул.

# data[].attributes.headline
Спілкування як проце

# data[].attributes.body
Спілкування як процес і продукт життєдіяльності людей має багате минуле, а як результат наукових досліджень — коротку історію. Багато цінного й цікавого про етику та етикет, культуру спілкування та поведінки знаходимо в пам'ятках історії й літератури, зокрема в українських джерелах.

# data[].attributes.headline
Пам'ятай про чарівні

# data[].attributes.body
Пам'ятай про чарівні слова «будь ласка», «прошу», «дякую», «пробачте», «дозвольте»; у вітанні та побажаннях – «доброго ранку», «на добраніч», «смачного» тощо.

Не втручайся у розмову дорослих. При терміновій необхідності щось сказати вибачись: «Пробачте, будь ласка...» - та, почувши відповідь звернись із проханням.

Під час розмови веди себе скромно, спокійно. Дивись у вічі співрозмовнику, не розмахуй руками, будь привітним та доброзичливим.

Коли розмовляєш з товаришами, будь стриманим, не дозволяй собі підвищувати голос, вживати образливі слова.

Ввічливо звертайся до батьків, старших. Сперечатися чи звертатися до них вимогливим, незадоволеним тоном невиховано.

Умій мовчати, коли це необхідно.

Не розмовляй голосно там, де дорослі читають, займаються своїми справами, а також у транспорті, на вулиці.

Правила культури поведінки

Користуйся словами ввічливого звертання «доброго дня», «до побачення», «будь ласка», «вибачте», «дякую», «дозвольте звернутись (зайти)» та ін.

Будь привітливим та ввічливим з усіма дорослими.

Не перебивай дорослих і не втручайся у їхню розмову.

На вулиці, вдома, у дошкільному закладі, в транспорті та інших громадських місцях говори спокійно, не голосно; поводься стримано; не вимагай до себе особливої уваги.

Умій уважно вислухати старшого; стій спокійно, дивись в очі співрозмовнику.

Умій вислухати товариша, не перебиваючи.

З повагою постався до праці та відпочинку старших, не заважай дорослим, не шуми і не капризуй.

Подай стільчик або звільни місце для дорослого, який зайшов у кімнату.

Підніми і ввічливо подай дорослому або своєму товаришеві те, що ненароком упало.

У міру своїх сил допомагай тим, хто тебе оточує: рідним, друзям.

Ділись із однолітками іграшками, книгами та ін.

Умій визнавати свою вину.

Прагни виробити навички поступатися у суперечці, у грі, вмінні домовлятися.

Правила культури діяльності

Не  сиди без діла.

Ніколи не відкладай на завтра те, що можна зробити сьогодні.

Доводь розпочату справу до кінця.

Виконуй роботу добросовісно.

Дотримуйся порядку, чистоти у своєму ігровому куточку.

Скрізь і всюди дотримуйся бережного ставлення до всіх речей.

Будь наполегливим у досягненні мети.

Правила моральності

Умій радіти успіхам товариша.

Будь правдивим.

Май мужність чесно признатися про свій вчинок.

Не перекладай ніколи вину на іншого.

Говори завжди лише правду.

Дорожи довірою дорослих та товаришів.

Не хвались.

Дотримуй даного слова. Якщо щось пообіцяв, то обов'язково старайся виконати.

Нікого не ображай ні словом, ні вчинком.

Живи і чини так, щоб усім, хто тебе оточує: і дорослим, і дітям, - було з тобою приємно і радісно.

# data[].attributes.headline
ІНФОРМАЦІЙНІ ЖАНРИ –

# data[].attributes.body
ІНФОРМАЦІЙНІ ЖАНРИ – жанри публіцистики, найважливіша ознака яких – новизна факту, що повідомляється.

До інформаційних жанрів відносять замітку, звіт, інтерв”ю, репортаж, інформаційну кореспонденцію (жанри, головне завдання яких повідомити, відтворити, описати факт, подію. явище).

Замітка - найпростіший жанр оперативного газетного повідомлення. Його головні властивості: стис-лість у подачі новини, ощадливість тексту, який не повинен перевищувати 35-40 рядків, точність і зрозумілість його для масового читача. Замітку небезпідставно вважають найдавнішим жанром жур-налістики.

Звіт - це інформаційне повідомлення про роботу та перебіг заходу, у якому брала участь певна група людей, що вирішували суспільно важливі питання.

Репортаж - це жанр, який передбачає оперативну і яскраву розповідь про подію, ситуацію, явище. Репортаж - це розповідь очевидця або учасника події. Новина тут обростає суб'єктивними враження-ми спостерігача та його співпереживаннями.

Інтерв'ю - це жанр, що подає суспільно вагому новину у вигляді відповідей особи на запитання жур-наліста. Сучасна журналістика все ширше використовує і жанр бесіди. Це такий різновид інтерв'ю, у якому журналіст не обмежується короткими запитаннями, а сперечається з співбесідником, коментує його відповіді і висловлює свою оцінку події.

Найважливіша ознака інформаційних жанрів - новизна факту, що повідомляється. З цією ознакою інформації пов”язана така риса як оперативність, наявність у матеріалах цього виду подієвого поводу.

Зрозуміло, оперативність важлива риса газети в цілому, але оперативність інформації особливо висока.

# data[].attributes.headline
Діалог - це форма си

# data[].attributes.body
Діалог - це форма ситуаційно зумовленого спілкування двох осіб, комунікативні ролі яких упорядковано змінюються (мовець стає адресатом, а адресат перетворюється на мовця).

Висловлювання у діалозі називаються репліками (комунікативними кроками).

Діалогічне професійне спілкування завжди прогнозує мету і завдання, формується під впливом мотивів фахової діяльності. Найхарактерніші ознаки діалогу:

o безпосередність словесного контакту двох учасників спілкування;

o швидкий обмін репліками без попереднього обмірковування;

o ситуативна залежність реплік;

o можливість імпліцитного способу передачі інформації (репліки скорочені, нерозгорнуті);

o використання паравербальних засобів (жести, міміка, рухи тіла, погляд, відстань тощо), що реалізуються візуально;

o зорове й слухове сприйняття учасників діалогу;

o важливість інтонації, тембру, тональності. Інтонація сприяє формуванню діалогічного контексту.

# data[].attributes.headline
З’ясовано сутність і

# data[].attributes.body
З’ясовано сутність і характер оцінювальних жанрів, визначено особливості структури й семантики термінів, схарактеризовано жанри осуд і похвала. Для розуміння суті жанрів оцінювальних висловлень велике значення має усвідомлення ролі й функцій оцінки. Наголошено на важливості інформації про цінності – загальнолюдські, для яких немає географічних меж, національності й віку, національні (характерні для окремої нації), державні, культурні, родинні, особистісні. Обґрунтовано життєву доцільність цих жанрів, ціннісний аспект у підготовці текстів висловлень оцінювальних жанрів. Окреслено мету оцінювальних жанрів, визначено об’єкти і предмети оцінювання. Запропоновано алгоритм за яким організовуємо роботу з жанрами на уроках української мови, зразки вправ і завдань.

# data[].attributes.headline
Етикет (франц. йtiqu

# data[].attributes.body
Етикет (франц. йtiquette, від флам. steeken - встромляти) - вироблені суспільством норми поведінки. За ступенем ритуалізації поведінки виділяють різні види етикету:

1. Повсякденний.

2. Оказіональний.

3. Святковий.

Етикет має багаторівневу будову:

- вербальний (словесний) рівень (етикетні вислови привітання, прощання, подяки, вибачення тощо);

- паралінгвістичний рівень (темп мовлення, гучність, інтонація);

- кінетичний рівень (жести, міміка, пози);

- проксемічний рівень (стандартні дистанції спілкування, почесне місце для гостей тощо).

Мовленнєвий етикет - це національно-специфічні правила мовленнєвої поведінки, які реалізуються в системі стійких формул і висловів, що рекомендуються для висловлення подяки, прощання тощо в різних ситуаціях ввічливого контакту зі співбесідником, зокрема, під час привітання, знайомства, звертання тощо.

# data[].attributes.headline
1. Повноцінне спілку

# data[].attributes.body
1. Повноцінне спілкування залежить від обох партнерів.

2. Для повноцінного спілкування ми маємо об’єднати «дві мови»: мову слів і мову тіла (жести, посмішка).

3. Важливим у спілкуванні є вміння говорити й уміння слухати.

4. Основні правила активного слухання:

4.1. Використовуйте мову тіла: сідайте обличчям до того, з ким розмовляєте, нахиляйтеся вперед, встановіть контакт очима.

4.2. Застосовуйте звуки та жести заохочення: підтримуйте співрозмовника доброзичливою посмішкою, словами «так – так»  … та ін., хитанням головою.

4.3. Ставте уточнюючі запитання: вони допомагають прояснити ситуацію, уточнити дещо із того, що вже відомо.

5. У спілкуванні намагайтеся уникати наступних дій:

5.1. Переривати співрозмовника.

5.2. Демонструвати рухами або виразом обличчя, що ви не готові зразу слухати.

5.3. Давати поради.

5.4. Змінювати тему разом або переводити розмову на себе.

5.5. Давати оцінку людині, яка говорить.

6. Під час висловлювання своїх думок намагайтеся:

6.1. Чітко формулювати свою точку зору, добираючи слова, зрозумілі не лише вам, а й співрозмовнику.

6.2. Говоріть від себе: «я так думаю», «я вважаю», «я відчуваю».

6.3. Будьте конкретними – не говоріть загальних або відомих усім речей.

6.4. Намагайтеся зацікавити партнера по спілкуванню.

# data[].attributes.headline
1. Повноцінне спілку

# data[].attributes.body
1. Повноцінне спілкування залежить від обох партнерів.

2. Для повноцінного спілкування ми маємо об’єднати «дві мови»: мову слів і мову тіла (жести, посмішка).

3. Важливим у спілкуванні є вміння говорити й уміння слухати.

4. Основні правила активного слухання:

4.1. Використовуйте мову тіла: сідайте обличчям до того, з ким розмовляєте, нахиляйтеся вперед, встановіть контакт очима.

4.2. Застосовуйте звуки та жести заохочення: підтримуйте співрозмовника доброзичливою посмішкою, словами «так – так»  … та ін., хитанням головою.

4.3. Ставте уточнюючі запитання: вони допомагають прояснити ситуацію, уточнити дещо із того, що вже відомо.

5. У спілкуванні намагайтеся уникати наступних дій:

5.1. Переривати співрозмовника.

5.2. Демонструвати рухами або виразом обличчя, що ви не готові зразу слухати.

5.3. Давати поради.

5.4. Змінювати тему разом або переводити розмову на себе.

5.5. Давати оцінку людині, яка говорить.

6. Під час висловлювання своїх думок намагайтеся:

6.1. Чітко формулювати свою точку зору, добираючи слова, зрозумілі не лише вам, а й співрозмовнику.

6.2. Говоріть від себе: «я так думаю», «я вважаю», «я відчуваю».

6.3. Будьте конкретними – не говоріть загальних або відомих усім речей.

6.4. Намагайтеся зацікавити партнера по спілкуванню.