# data[].attributes.headline
Хороша та кн

# data[].attributes.body
Хороша та книга, яку відкриваєш - смакуючи, а закриваєш — збагатившись.   (А. Олкотт)

# data[].attributes.headline
Книга подібн

# data[].attributes.body
Книга подібна до колеса машини. Стережіться цих чорних рядків на білому папері, це сили, вони складають комбінації, зливаються, роз'єднуються, входять одна в одну, крутяться одна в одній, розмотуються, зв'язуються, сполучаються, працюють, один рядок кусає, другий тисне і давить, третій тягне, четвертий зневолює. Ідеї — це своєрідна система зубчастих коліс. Ви відчуваєте, що книга вас затягує. Вона відпустить, надавши вашому розуму нової форми. Іноді читачі відриваються від книги зовсім іншими. Найбільш горді уми і найбільш тонкі, най делікатніші, найпростіші, найбільші підкоряються цій чарівності. (В. Гюго)

# data[].attributes.headline
Уеллс, Герберт Джордж

# data[].attributes.subject
Уеллс, Герберт Джордж

# data[].attributes.body
Ознайомтеся з біографією автора

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.attachment_link.title
Уеллс, Герберт Джордж

# data[].attributes.headline
Читаємо твір

# data[].attributes.subject
Читаємо твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сканування і коректура: Diodor ( ae-lib.org.ua), 2005

Герберт Уеллс народився в сім'ї небагатого лондонського комерсанта, який швидко розорився й загинув. Щоб підтримати родину, яка після батькової смерті залишилася без годувальника, Герберт дуже рано почав працювати. Бажання вирватися зі злиднів приводить його на навчання в університет. Талановитого юнака чекає блискуча кар'єра фізіолога. Проте Уеллс віддає перевагу літературі й починає писати художні твори.

Герберт Уеллс - автор великої кількості романів (найвідоміші - "Машина часу", "Людина-невидимка", "Війна світів", "Перші люди на Місяці"), оповідань - загалом близько 110, а ще - наукових праць з хімії, біології, педагогіки - їх близько 500. Як бачимо, це була надзвичайно активна й багатогранна творча людина, яка вміла організовувати свій час і в усьому досягати відчутних результатів. Герберт Уеллс увійшов у літературу як автор науково-фантастичних творів на соціальні теми. Залюблений у науку, Уеллс розповідає про дивовижні пригоди, які трапляються з людьми на Землі або на інших планетах у близькому чи далекому майбутньому. Він широко використовує популярні на початку XX ст. наукові гіпотези. Деякі з них справдилися, реалізацію інших, можливо, спостерігатимуть покоління, які прийдуть після нас. Разом з тим, Герберт Уеллс пише оповідання, які не спираються на науку, а дозволяють розквітнути людській уяві та фантазіям. В результаті в оповіді стирається тонка межа, що відокремлює реальний світ та людське уявлення про нього.

Ту чарівну крамницю я бачив здалеку кілька разів; а раз чи двічі навіть проходив повз її вітрину, де лежало багато привабливих дрібничок: чарівні кульки, чарівні кури, чудодійні ковпаки, ляльки для черевомовців, кошики з причандаллям для фокусників, колоди звичайнісіньких на вигляд карт і таке інше. Але мені й на думку не спадало завернути туди, поки одного дня Джіп, не кажучи ні слова, взяв мене за палець і потяг до вітрини. І поводився він так, що мені не залишалося нічого іншого, як зайти з ним до крамниці. Сказати правду, я й не здогадувався, що ця скромна з вигляду крамничка міститься саме тут, на Ріджент-стрит, між художнім салоном і закладом, де в патентованих інкубаторах виводять курчат. І все ж вона була саме тут. Я гадав, вона десь ближче до цирку або за рогом на Оксфорд-стрит чи навіть у Голборні; до того ж я завжди бачив її на другому боці вулиці, і щоразу вона здавалася недосяжною, схожою на міраж. Але тепер крамниця стояла просто переді мною, сумніву не було, і пухкенький Джіпів пальчик стукав по її вітрині.

- Якби я був багатий,- сказав Джіп, тикаючи пальчиком на "Яйце є - яйця нема", - то купив би собі он те. І оте. - Він показав на "Ляльку, що плаче, як жива". - І оце. - То був загадковий предмет, і називався він, як значилося на привабливому ярличку, "Купи й дивуй друзів".

- А під отим ковпаком,- промовив Джіп, - зникає все, що покладеш. Я в книжці читав... Ой, тату, а он "Монета є - монети нема!" Тільки вона лежить так, що не видно, як це робиться.

Джіп, милив мій хлопчик, успадкував материну вихованість і не просив повести його в крамницю, не набридав мені благаннями. Він просто тяг мене зовсім несвідомо за палець до дверей, і я добре розумів, що йому хочеться.

- Ось! - мовив він і показав на "Чарівну пляшку".

- А якби ти її мав? - запитав я. І Джіп, почувши в цьому запитанні обіцянку, враз просіяв.

- Я показав би її Джіссі! - відповів він, не забуваючи, як завжди, про інших.

- До твого дня народження залишилося менше ста днів, - сказав я і взявся за дверну ручку.

Джіп нічого не відповів, тільки ще дужче стис мій палець, і ми ввійшли до крамниці.

Це була не проста крамниця; це була чарівна крамниця, і тому Джіп не поспішив відразу до прилавка, як бувало, коли ми заходили кудись купити йому звичайні іграшки. Весь тягар розмови з продавцем він переклав тут на мене.

Крамниця була невеличка, тісна і досить темна. Коли ми причинили за собою двері, дзвоник на них жалібно теленькнув. Хвилину чи дві в крамниці, крім нас, нікого не було, і ми мали час роззирнутися. Ось тигр із пап'є-маше на скляній вітрині, що стоїть на невисокому прилавку, - поважний, добродушний тигр, який розмірено киває головою; ось найрізноманітніші кришталеві кульки, порцелянова рука з колодою чарівних карт, цілий набір різних завбільшки чарівних акваріумів; ось нескромний чарівний капелюх безсоромно виставив напоказ свої пружини. На підлозі стояло кілька чарівних дзеркал; одне нас звужувало й видовжувало, друге приплющувало нам голови й скрадало ноги, третє робило нас низенькими й товстими, як бочки. І поки ми сміялися, дивлячись у ті дзеркала, з'явився якийсь чоловік - певно, продавець.

Одне слово, він стояв за прилавком - якийсь дивний, блідий, темноволосий чоловік. Одне вухо в нього було більше від другого, а підборіддя - як носак черевика.

- Чим можемо прислужитися? - сказав він і розчепірив на скляному прилавку свої чарівні довгі пальці.

Від несподіванки ми обидва здригнулись і обернулися.

- Я хотів би купити своєму хлопчикові кілька простеньких іграшок, - сказав я.

- Фокуси? - запитав він. - Механічні? Для дому?

- Щось смішненьке, - відповів я.

- Гм... - мовив продавець і, ніби замислившись, почухав потилицю. А тоді просто на очах у нас дістав у себе з голови скляну кульку.

- Щось таке? - сказав він і простяг кульку мені.

Такого ми не сподівалися. Багато разів мені випадало бачити цей фокус на сцені - без нього не обходився найзвичайнісінький фокусник, - але тут, у крамниці, я цього не чекав.

- Непогано! - кинув я, сміючись.

- Правда ж? - мовив продавець.

Джіп відпустив мій палець і потягся рукою до скляної кульки. Але долоня в продавця була порожня.

- Вона у тебе в кишені, - сказав чоловік. І справді, кулька виявилась у Джіпа в кишені!

- Скільки вона коштує? - спитав я.

- За скляні кульки ми нічого не беремо, - привітно відповів продавець. - Вони дістаються нам... - він піймав іще одну кульку - в себе на лікті, - задарма.

Третю кульку він схопив у себе на потилиці й поклав її на прилавок поруч із другою. Джіп уважно роздивився свою кульку, потім дві ті, що лежали на прилавку, і зрештою підвів запитливий погляд на продавця, який стояв і всміхався.

- Можеш узяти собі й ці, - сказав той. - А як не боїшся, то й іще одну, з рота. Ось!

Джіп якусь мить мовчки дивився на мене, так само не кажучи ні слова, потім згріб усі чотири кульки, знов узявся про всяк випадок за мій палець і приготувався дивитись, що ж буде далі.

- Отак ми дістаємо всі наші товари - ті, що дрібніші, - пояснив продавець.

Я засміявсь і, підхопивши його жарт, сказав:

- Замість того, щоб брати їх на складі. Так воно, звісно, дешевше!

- До певної міри, - відповів продавець. - Хоча, зрештою, платити доводиться і нам. Тільки не так багато, як думають люди... Товари більших розмірів, а також харчі й усе, що нам треба, ми дістаємо з цього ось капелюха... І знаєте, що я вам скажу, сер? На світі немає жодного складу справжніх чарівних товарів! Ви, мабуть, помітили нашу вивіску: "Справжня чарівна крамниця"? - Він дістав із-за щоки прейскурант і подав його мені. - Справжня! - повторив він, показав пальцем на це слово й додав: - Тут аніякісінького шахрайства, сер!

Мені здалося, що його жарти не позбавлені серйозних підстав.

А продавець обернувся до Джіпа, підкреслено привітно всміхнувся й мовив:

- А знаєш, ти славний хлопчик!

Я здивувався. Звідки, думаю, він знає? Адже задля дисципліни ми тримаємо це від Джіпа в таємниці, навіть удома.

Та малий вислухав цю похвалу спокійно, мовчки, не зводячи з продавця погляду.

- Бо тільки славні хлопці можуть увійти в ці двері.

І ту ж мить, ніби на підтвердження цих слів, пролунав стук у двері й почувся слабенький писклявий голосок:

- У-у! Я хочу ввійти сюди, тату! Хочу ввійти!

У-у-у!

А вслід за цим утішання та вмовляння змученого батька:

- Тут же зачинено, Едварде!

- І зовсім не зачинено! - озвався я.

- Зачинено, сер! - сказав продавець. - Для таких дітей у нас завжди зачинено.

І тут ми побачили хлопчика: маленьке біле личко, бліде від ласощів та всіляких смачнющих-пресмачнющих страв і перекривлене від повсякденних примх - одне слово, личко жорстокого маленького егоїста, який шкріб нігтем зачаровану шибку.

- Так не годиться, сер, - сказав продавець, коли я з властивою мені готовністю допомогти рушив був до дверей.

За хвилину розбещеного хлопчика, що пхикав перед дверима, повели далі.

- Як це ви так робите? - запитав я, з полегкістю зітхнувши.

- Чари! - відповів продавець, недбало махнувши рукою, і з-під його пальців - уявляєте! - порснули різнобарвні іскри й погасли в сутінках крамниці.

- Там, за дверима, - звернувся продавець до Джіпа, - ти казав, що хотів би мати наш набір "Купи й дивуй друзів"?

Після героїчної внутрішньої боротьби Джіп нарешті відповів:

- Так.

- Він у тебе в кишені.

І, перехилившись через прилавок - тіло в нього виявилося надзвичайно довгим, - цей чудернацький чоловік з манерами справжнього фокусника дістав у Джіпа з кишені коробку.

- Папір! - сказав він і взяв із порожнього капелюха з пружинами аркуш паперу. - Шворка! - їв роті в нього виявився клубок, від якого він відмотав довжелезну шворку, зв'язав нею згорток, а тоді перекусив її зубами. А клубок, як мені здалося, проковтнув! Потім чиркнув об ніс однієї з черевомовних ляльок сірника, потримав над вогнем свого пальця (він одразу обернувся на паличку червоного сургучу) й запечатав покупку. - Ти ще казав про "Яйце є - яйця нема", - зауважив він, дістав його зі спідньої кишені мого пальта й загорнув у папір разом із "Лялькою, що плаче, як жива".

Я віддавав кожен готовий пакунок Джіпові, а той міцно притискав його до себе.

Хлопчик говорив дуже мало, але очі його були красномовні. Красномовні були і його руки, що тримали біля грудей покупки. Джіп стояв невимовно схвильований. Так, це були справжні чари.

І раптом я аж здригнувся: під капелюхом у мене щось заворушилося - таке м'якеньке, трепетне! Я схопився за капелюх, і з-під нього випурхнув скуйовджений голуб - їй-богу, то був продавців спільник! - побіг по прилавку і чкурнув, як мені здалося, до картонної коробки за тигром із пап'є-маше.

- Отакої! - сказав чоловік і спритно вихопив у мене з руки капелюха. - От дурний птах - де влаштував собі гніздо!

Він заходився стріпувати мого капелюха й витрусив із нього собі в руку двоє чи троє яєць, чималу мармурову кульку, годинник, з півдесятка неодмінних скляних кульок, зіжмаканий папір, потім ще папір, і ще, й усе говорив про те, що люди не мають звички чистити свої капелюхи зсередини... Розмовляв він, звичайно, дуже чемно і не без певних особистих натяків.

- Помалу збирається стільки всякої всячини, сер... Звісно, не тільки у вас... Мало не в кожного покупця... Чого тільки люди з собою не носять!

А зіжмаканий папір на прилавку ріс, підіймався вище й вище і вже майже затулив собою продавця. Тепер ми чули тільки ще його голос:

- Ніхто не знає, сер, що ховається в людини за її добропристойною подобою... Всі ми - всього лиш прилизана зовнішність, одне слово, лицеміри...

Голос його завмер - точнісінько як у ваших сусідів завмер би грамофон1, коли б ви влучно запустили в нього цеглиною. І така сама раптова мовчанка. Папір перестав шурхотіти, зробилося зовсім тихо.

- Вам уже не потрібен мій капелюх? - озвався нарешті я.

Відповіді не було.

Я подивився на Джіпа, Джіп подивився на мене, і в чарівних дзеркалах відбилися наші спотворені обличчя - чудернацькі, серйозні, принишклі...

- Нам, мабуть, пора, - зітхнув я. - Скажіть, скільки з нас за все це?.. - запитав я, раптом підвищивши голос. - Я хочу заплатити. І мій капелюх, будь ласка...

Із-за купи паперу ніби почулося якесь сопіння.

- Давай заглянемо за прилавок, Джіпе,- сказав я.- Він з нас кепкує!..

Ми з Джіпом обійшли тигра, що покивував головою. І що, ви думаєте, було за прилавком? Там не було нічого! На підлозі лежав тільки мій капелюх, а поруч сидів у глибокій задумі кролик - звичайнісінький капловухий білий кролик, дурнуватий на вигляд, одне слово, саме такий, які бувають тільки у фокусників. Я нахилився, щоб узяти капелюха, і кролик відскочив від мене.

- Тату! - якось винувато шепнув Джіп.

- Що таке, Джіпе?

- Тату, а мені ця крамниця подобається] "Вона подобалася б і мені, - подумав я, - якби прилавок раптом не витягся й не загородив нам дорогу до дверей". Але я не прохопився Джіпові про це жодним словом.

- Трусь-трусь! - покликав Джіп і простяг руку до кролика, коли той пострибав повз нас. - Трусь-трусь, покажи Джіпові фокус!

Кролик чкурнув у двері, яких доти я там, звичайно, не помічав. Потім двері розчахнулися ширше, і з них знову вийшов чоловік, у якого одне вухо було більше за друге. Він так само всміхався, та коли наші погляди зустрілися, я побачив у його очах чи то глузування, чи то виклик.

- Чи не бажаєте оглянути нашу виставку, сер? - так само люб'язно запитав він.

Джіп потяг мене за палець. Я подивився на прилавок, тоді на продавця, і знов наші погляди зустрілися. Мені вже починало здаватися, що чари тут аж надто справжні.

- У нас обмаль часу...- відповів я.

Та не встиг я доказати цих слів, як ми вже стояли в іншій кімнаті, де були виставлені зразки.

- Всі товари в нас одного ґатунку, - заявив продавець, потираючи свої гнучкі руки, - а саме:

найвищого! Нічого, крім справжньої магії! З гарантією! О, даруйте, сер!

Цієї миті я відчув, ніби чоловік щось відриває від мого рукава. Повернувши голову, я побачив, що він тримає за хвіст невеличке червоне чортеня, а воно смикається, звивається і все хоче вкусити його за руку. Ще хвиля - і продавець байдуже жбурнув його під прилавок. Чортеня було гумове, безперечно, і все ж на якусь мить мені здалося... І тримав він його так, як тримають у руках кусючу гадину... Я перевів погляд на Джіпа, але той не зводив погляду з чарівного коника-гойдалки. Я був радий, що малий не бачив того чортеняти.

- Послухайте, - мовив я, стишивши голос і показуючи очима то на Джіпа, то на червоне чортеня, - гадаю, у вас таких речей не багато, правда ж?

- І сліду немає! Це, видко, ви занесли його з вулиці,- відповів продавець, так само стишивши голос і ще ширше всміхаючись. - Аж дивно: чого тільки люди не носять з собою, самі про це не знаючи! - Потім до Джіпа: - Тобі тут щось припало до вподоби?

Джіпові припало тут до вподоби багато чого. І він довірливо й чемно звернувся до дивовижного продавця:

- А цей меч також чарівний?

- Це чарівний іграшковий меч. Не гнеться, не ламається, не ріже пальці. Хто має такого меча, той вийде цілий-цілісінький з двобою з будь-яким ворогом, не старшим за вісімнадцять років. Коштує від півкрони до семи шилінгів і шести пенсів - залежно від того, який завбільшки. Ці картонні обладунки призначені для юних лицарів, у мандрах вони просто незамінні. Чарівний щит, чоботи-скороходи, шапка-невидимка...

- Ой, татусю! - вигукнув Джіп.

Я хотів запитати, скільки ж усе це коштує, але продавець не звертав на мене уваги. Тепер він цілком заволодів Джіпом. Він відірвав малого від мого пальця й заходився докладно розповідати йому про свої кляті товари. Спинити його було вже годі. Невдовзі я з невиразною тривогою і почуттям, дуже схожим на ревнощі, завважив, що Джіп ухопився за його палець - достоту, як звичайно хапався за мій. "Безперечно, він чоловік цікавий, - міркував я, - і в нього сила-силенна всіляких справді цікавих підробок. І все ж таки..."

Я рушив за ними, нічого не кажучи й не спускаючи з ока того спритного фокусника. Зрештою,

Джіпові тут подобається... А коли нам треба буде піти, ми зробимо це дуже просто, тут сумніву нема.

Виставка займала довгу, безладно забудовану галерею, втикану всілякими колонами, підпорами та стояками; арки вели до бічних ніш, де знічев'я тинялися й продавали витрішки якісь дивні на вигляд доглядачі. І на кожному кроці траплялися, збиваючи нас із пантелику, дзеркала та портьєри. їх було так багато, що дуже скоро я згубив з очей двері, в які ми ввійшли. і

А продавець показував Джіпові чарівні поїзди, що рухалися без пари й пружини - їм досить було тільки дати команду, а також оті надзвичайно дорогоцінні коробки з олов'яними солдатиками, що оживали відразу, щойно він підіймав кришку і промовляв... Переказати ту скоромовку я не можу - в мене не дуже гостре вухо, а от Джіп успадкував слух від матері й повторив скоромовку вмить.

- Браво! - вигукнув продавець, безцеремонно згріб солдатиків знов до коробки й віддав її Джіпу. - Ану, ще раз!

І Джіп за мить оживив солдатиків знов.

- Берете коробку? - запитав продавець.

- Ми б узяли, - відповів я, - якби ви продали її трохи дешевше. Бо мені треба бути мільйонером...

- З дорогою душею! - І продавець знову змів солдатиків у коробку, накрив її кришкою, помахав коробкою в повітрі - і вона вже була загорнена в бурий папір і перев'язана шворкою. А на папері стояла повна адреса й ім'я Джіпа!

Помітивши мій подив, продавець засміявся.

- Це - справжні чари! - сказав він.- У нас без шахрайства.

- А як на мене, то вони аж надто справжні! - промовив я.

І Після цього продавець заходився показувати Джіпові фокуси, незвичайні вже самі собою, а ще незвичайніші тим, як він їх виконував. Чоловік пояснював, як влаштовані іграшки, показував їх навиворіт, а любий мій хлопчик поважно дивився й дуже глибокодумно кивав головою. Я за ними просто не встигав.

- Агов, хутчіш! - гукав продавець-чародій, а вслід за ним чистий дитячий голосок повторював:

- Агов, хутчіш!

Але мою увагу відвертало інше. Ця крамниця вже починала викликати в мене підозру й побоювання. Мене насторожувало тут усе, навіть стіни, стеля,

підлога, кожен стілець, що траплявся дорогою. У мене було таке дивне враження, ніби, як тільки я відвернуся, все це відразу закружляє, почне пересуватися, гратись у мене за спиною в "своїх сусідів". Карниз звивався, мов змія, а ліпні маски на стінах були, правду кажучи, аж надто виразні як для простого гіпсу.

Потім в око мені раптом упав один із тих чудних доглядачів. Він стояв трохи збоку і, мабуть, не бачив мене, - мені й самому було видно його за купою іграшок та ще й через арку тільки, сказати б, на три чверті. Прихилившись до стовпа, він виробляв з своїм обличчям таке, що в мене аж сироти на тілі повиступали! Особливо страшно було дивитися на його ніс. А вигляд чоловік мав такий, ніби йому нудно й він просто вирішив розважитись. Спершу ніс у нього був коротенький і сплющений, потім на очах витягся, як підзорна труба, а тоді почав робитися все тоншим і тоншим, поки став схожим на довгий, гнучкий червоний батіг. Немов у страшному сні! Чоловік розмахував тим носом з боку в бік і закидав його вперед, як рибалка закидає вудку.

І тут я похопився - адже таке видовище не для Джіпа! Та, озирнувшись, я побачив, що всю його увагу полонив продавець і малий не підозрює нічого поганого. Вони саме про щось шепотілися, поглядаючи на мене. Джіп стояв на табуреті, а продавець тримав у руках щось схоже на великий барабан.

- Тату, пограймося в піжмурки! - вигукнув Джіп.- Тобі жмуритися!

І не встиг я й слова сказати, як продавець накрив його отим великим барабаном! Я зразу збагнув, у чому річ.

- Скиньте барабан! - закричав я. - Зараз же! Ви перелякаєте хлопчика! Скиньте!

Чоловік із неоднаковими вухами мовчки послухався і простяг мені той величезний циліндр, щоб я побачив, що він порожній. На табуреті теж нікого не було! Невже за одну мить мій хлопчик міг безслідно зникнути?..

Вам, мабуть, знайоме лиховісне передчуття, що заполонює душу й невидимою рукою стискує серце. Це передчуття ніби змітає геть ваше власне "я", і весь ви насторожуєтесь, напружуєтесь, ви не зволікаєте, але й не гарячкуєте, а гнів і страх десь зникають. Так було й зі мною.

Я ступив до ошкіреного продавця й люто перекинув ногою табурет.

- Годі цих дурниць! - гримнув я. - Де мій хлопчик?

- Ви ж бачите, - сказав продавець, усе ще показуючи мені порожній барабан. - У нас без шахрайства...

Я простяг руку, щоб схопити його, але він спритно крутнувся й вислизнув від мене. Я знов метнувся до нього, та він ухилився вдруге й штовхнув якісь двері, щоб утекти.

- Стій! - крикнув я.

Чоловік засміявся й вибіг. Я кинувся за ним і опинився в... непроглядній темряві! Бах!

- О Господи! Я вас і не помітив, сер!

Я стояв на Ріджент-стрит і щойно зіткнувся з якимсь порядним на вигляд робітником. А за кілька кроків від мене стояв трохи розгублений Джіп. Ми з тим чоловіком вибачилися один перед одним, Джіп крутнувсь і з ясною усмішкою підбіг, так ніби тільки на хвилинку згубив мене з очей.

У руках він тримав чотири пакунки!

І ту ж мить узявся за мій палець.

Спершу я не знав, що й думати. Я роззирнувся, шукаючи поглядом дверей чарівної крамниці. Але їх

ніде не було! Ні дверей, ні крамниці, нічого! Лише звичайнісінький пілястр між салоном, де продають картини, і вітриною з курчатами!..

І я зробив єдине, що міг зробити в такому розгубленому стані: став край тротуару й помахав парасолькою, підкликаючи кеб.

- В екіпажі! - не тямлячи себе від радощів, вигукнув Джіп.

Я допоміг йому сісти в кеб, насилу згадав свою адресу й сів сам. Потім відчув у себе в кишені щось незвичайне і знайшов там скляну кульку. Я обурено викинув її на бруківку.

Джіп нічого не сказав.

Якийсь час ми обидва мовчали. Нарешті Джіп промовив:

- Оце була крамниця, тату!

І тут я подумав собі: а як сприйняв усе це він? На вигляд Джіп був цілий, здоровий, і це головне. Він не був наляканий, не був розгублений; його просто страшенно тішило те, як минув день, до того ж на колінах він тримав чотири пакунки.

Чорт, що ж там усе-таки було?

- Гм! - озвався я.- Малим дітям не можна ходити до таких крамниць щодня.

Джіп вислухав мої слова з властивою йому стриманістю, і на якусь мить мені стало навіть шкода, що я його батько, а не мати, й не можу тут-таки, в екіпажі, coram publico1, поцілувати його. "Зрештою, - подумав я, - не так уже все це й страшно!"

Але остаточно я заспокоївся аж тоді, як удома ми розпакували ті чотири згортки. У трьох із них виявилися коробки із звичайнісінькими, але такими гарними олов'яними солдатиками, що Джіп зовсім забув про тих "Справжніх чарівних солдатиків", яких бачив у крамниці. А в четвертому пакунку було кошеня - невеличке, біле живе кошеня, дуже жваве, славне на вдачу і з добрим апетитом.

Я розглядав усе це з полегкістю, хоч і не без остороги. І просидів у дитячій кімнаті хтозна й скільки часу...

Було це півроку тому. І тепер я починаю думати, що нічого поганого, власне, й не сталося. У кошеняті виявилося не більше чарів, ніж буває в усіх інших кошенятах. А солдатики трималися так стійко, що ними був би задоволений найсуворіший полковник. Ну, а Джіп?..

Розважливі батьки погодяться, що з ним я мав поводитись особливо обачно.

Але одного дня я таки не стримався й запитав:

- Джіпе, а що, якби твої солдатики раптом ожили й пішли марширувати?

- А вони й так живі, - відповів він. - Я знаю одне слово, і досить мені тільки відкрити коробку й сказати його...

- І вони марширують?

- Ну звісно, тату! Якби вони не марширували, я б їх і не любив!

Я не висловив подиву - це було б недоречно.

Відтоді я не раз пробував, коли Джіп грався з солдатиками, зненацька увійти до нього в кімнату. Але нічого чарівного в них я так і не помітив...

Отож важко сказати щось напевно.

І ще одне: щодо грошей. У мене непоправна звичка завжди платити по рахунку. Кілька разів я проходив туди й назад по Ріджент-стрит, шукаючи ту крамницю, але не знайшов. І все ж таки я схильний гадати, що в цій справі повівся чесно: коли вже ті люди, хоч би хто вони були, знають Джіпове ім'я і адресу, то нехай коли завгодно надішлють мені рахунок, я оплачу його залюбки.

© Diodor, 2005

# data[].attributes.attachment_link.title
Герберт Веллс. Чарівна крамниця

# data[].attributes.attachment_link.description
Сканування і коректура: Diodor ( ae-lib.org.ua), 2005 Герберт Уеллс народився в сім'ї небагатого лондонського комерсанта, який швидко розорився й загинув. Щоб підтримати родину, яка після батькової смерті залишилася без годувальника, Герберт дуже рано почав працювати. Бажання вирватися зі злиднів приводить його на навчання в університет. Талановитого юнака чекає блискуча кар'єра фізіолога.

# data[].attributes.headline
Перегляньте анімацію

# data[].attributes.subject
Перегляньте анімацію

# data[].attributes.attachment_link.title
Волшебная лавка

# data[].attributes.headline
Мольєр, Жан Батіст Поклен

# data[].attributes.subject
Мольєр, Жан Батіст Поклен

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.attachment_link.title
Мольєр, Жан Батіст Поклен

# data[].attributes.headline
Опрацюйте по

# data[].attributes.body
Опрацюйте поняття

# data[].attributes.attachment_link.title
Словникова робота Мольєр

# data[].attributes.headline
Новаторство Мольєра

# data[].attributes.subject
Новаторство Мольєра

# data[].attributes.body
(збережіть у робочий зошит)

# data[].attributes.attachment_link.title
Новаторство Мольєра

# data[].attributes.body
"Міщанин-шляхтич"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Микола Лазорко

# data[].attributes.attachment_link.title
Міщанин-шляхтич

# data[].attributes.headline
Слухаємо аудиокнигу

# data[].attributes.subject
Слухаємо аудиокнигу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Алина Олефиренко

# data[].attributes.attachment_link.title
Слухать аудіо "МІЩАНИН-ШЛЯХТИЧ (скорочено)" Мольєр популярні Аудіокниги Відео (на українській)

# data[].attributes.headline
Аналіз п'єси "Міщанин-шляхтич"

# data[].attributes.subject
Аналіз п'єси "Міщанин-шляхтич"

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз п'єси

# data[].attributes.headline
Повторюємо САТИРА

# data[].attributes.subject
Повторюємо САТИРА

# data[].attributes.headline
Занотовуємо у робочий зошит

# data[].attributes.subject
Занотовуємо у робочий зошит

# data[].attributes.attachment_link.title
Мольєр Проблематика

# data[].attributes.headline
Позакласне читання

# data[].attributes.subject
Позакласне читання

# data[].attributes.body
Іван Бунін "Красуня"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чиновник казенной палаты, вдовец, пожилой, женился на молоденькой, на красавице, дочери воинского начальника. Он был молчалив и скромен, а она знала себе цену. Он был худой, высокий, чахоточного сложения, носил очки цвета йода, говорил несколько сипло и, если хотел сказать что-нибудь погромче, срывался в фистулу. А она была невелика, отлично и крепко сложена, всегда хорошо одета, очень внимательна и хозяйственна по дому, взгляд имела зоркий. Он казался столь же неинтересен во всех отношениях, как множество губернских чиновников, но и первым браком был женат на красавице - и все только руками разводили: за что и почему шли за него такие? И вот вторая красавица спокойно возненавидела его семилетнего мальчика от первой, сделала вид, что совершенно не замечает его. Тогда и отец, от страха перед ней, тоже притворился, будто у него нет и никогда не было сына. И мальчик, от природы живой, ласковый, стал в их присутствии бояться слово сказать, а там и совсем затаился, сделался как бы несуществующим в доме. Тотчас после свадьбы его перевели спать из отцовской спальни на диванчик в гостиную, небольшую комнату возле столовой, убранную синей бархатной мебелью. Но сон у него был беспокойный, он каждую ночь сбивал простыню и одеяло на пол. И вскоре красавица сказала горничной: - Это безобразие, он весь бархат на диване изотрет. Стелите ему, Настя, на полу, на том тюфячке, который я велела вам спрятать в большой сундук покойной барыни в коридоре. И мальчик, в своем круглом одиночестве на всем свете, зажил совершенно самостоятельной, совершенно обособленной от всего дома жизнью, - неслышной, незаметной, одинаковой изо дня в день: смиренно сидит себе в уголке гостиной, рисует на грифельной доске домики или шепотом читает по складам все одну и ту же книжечку с картинками, купленную еще при покойной маме, смотрит в окна... Спит он на полу между диваном и кадкой с пальмой. Он сам стелет себе постельку вечером и сам прилежно убирает, свертывает ее утром и уносит в коридор в мамин сундук. Там спрятано и все остальное добришко его. 28 сентября 1940

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
русская классическая литература интернет-библиотека алексея комарова текст читать иван бунин красавица

# data[].attributes.attachment_link.description
Чиновник казенной палаты, вдовец, пожилой, женился на молоденькой, на красавице, дочери воинского начальника. Он был молчалив и скромен, а она знала себе цену. Он был худой, высокий, чахоточного сложения, носил очки цвета йода, говорил несколько сипло и, если хотел сказать что-нибудь погромче, срывался в фистулу.

# data[].attributes.headline
Іван Бунін "Ворон"

# data[].attributes.subject
Іван Бунін "Ворон"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Отец мой похож был на ворона. Мне пришло это в голову, когда я был еще мальчиком: увидал однажды в "Ниве" картинку, какую-то скалу и на ней Наполеона с его белым брюшком и лосинами, в черных коротких сапожках, и вдруг засмеялся от радости, вспомнив картинки в "Полярных путешествиях" Богданова, - так похож показался мне Наполеон на пингвина, - а потом грустно подумал: а папа похож на ворона... Отец занимал в нашем губернском городе очень видный служебный пост, и это еще более испортило его; думаю, что даже в том чиновном обществе, к которому принадлежал он, не было человека более тяжелого, более угрюмого, молчаливого, холодно-жестокого в медлительных словах и поступках. Невысокий, плотный, немного сутулый, грубо-черноволосый, темный длинным бритым лицом, большеносый, был он и впрямь совершенный ворон - особенно когда бывал в черном фраке на благотворительных вечерах нашей губернаторши, сутуло и крепко стоял возле какого-нибудь киоска в виде русской избушки, поводил своей большой вороньей головой, косясь блестящими вороньими глазами на танцующих, из подходящих к киоску, да и на ту боярыню, которая с чарующей улыбкой подавала из киоска плоские фужеры желтого дешевого шампанского крупной рукой в бриллиантах, - рослую даму в парче и кокошнике, с носом настолько розово-белым от пудры, что он казался искусственным. Был отец давно вдов, нас, детей, было у него лишь двое, - я да маленькая сестра моя Лиля, - и холодно, пусто блистала своими огромными, зеркально-чистыми комнатами наша просторная казенная квартира во втором этаже одного из казенных домов, выходивших фасадами на бульвар в тополях между собором и главной улицей. К счастью, я больше полугода жил в Москве, учился в Катковском лицее, приезжал домой лишь на Святки и летние каникулы. В том году встретило меня, однако, дома нечто совсем неожиданное. Весной того года я кончил лицей и, приехав из Москвы, просто поражен был: точно солнце засияло вдруг в нашей прежде столь мертвой квартире, - всю ее озаряло присутствие той юной, легконогой, что только что сменила няньку восьмилетней Лили, длинную, плоскую старуху, похожую на средневековую деревянную статую какой-нибудь святой. Бедная девушка, дочь одного из мелких подчиненных отца, была она в те дни бесконечно счастлива тем, что так хорошо устроилась тотчас после гимназии, а потом и моим приездом, появлением в доме сверстника. Но уж до чего была пуглива, как робела при отце за нашими чинными обедами, каждую минуту с тревогой следя за черноглазой, тоже молчаливой, но резкой не только в каждом своем движении, но даже и в молчаливости Лилей, будто постоянно ждавшей чего-то и все как-то вызывающе вертевшей своей черной головкой! Отец за обедами неузнаваем стал: не кидал тяжких взглядов на старика Гурия, в вязаных перчатках подносившего ему кушанья, то и дело что-нибудь говорил, - медлительно, но говорил, - обращаясь, конечно, только к ней, церемонно называя ее по имени-отчеству, - "любезная Елена Николаевна", - даже пытался шутить, усмехаться. А она так смущалась, что отвечала лишь жалкой улыбкой, пятнисто алела тонким и нежным лицом - лицом худенькой белокурой девушки в легкой белой блузке с темными от горячего юного пота подмышками, под которой едва означались маленькие груди. На меня она за обедом и глаз поднять не смела: тут я был для нее еще страшнее отца. Но чем больше старалась она не видеть меня, тем холоднее косился отец в мою сторону: не только он, но и я понимал, чувствовал, что за этим мучительным старанием не видеть меня, а слушать отца и следить за злой, непоседливой, хотя и молчаливой Лилей, скрыт был совсем иной страх, - радостный страх нашего общего счастья быть возле друг друга. По вечерам отец всегда пил чай среди своих занятий, и прежде ему подавали его большую чашку с золотыми краями на письменный стол в кабинете; теперь он пил чай с нами, в столовой, и за самоваром сидела она - Лиля в этот час уже спала. Он выходил из кабинета в длинной и широкой тужурке на красной подкладке, усаживался в свое кресло и протягивал ей свою чашку. Она наливала ее до краев, как он любил, передавала ему дрожащей рукой, наливала мне и себе и, опустив ресницы, занималась каким-нибудь рукоделием, а он не спеша говорил - нечто очень странное: - Белокурым, любезная Елена Николаевна, идет или черное, или пунсовое... Вот бы весьма шло к вашему лицу платье черного атласу с зубчатым, стоячим воротом а-ля Мария Стюарт, унизанным мелкими брильянтами... или средневековое платье пунсового бархату с небольшим декольте и рубиновым крестиком... Шубка темно-синего лионского бархату и венецианский берет тоже пошли бы к вам... Все это, конечно, мечты, - говорил он, усмехаясь. - Ваш отец получает у нас всего семьдесят пять рублей месячных, а детей у него, кроме вас, еще пять человек, мал мала меньше, - значит, вам скорей всего придется всю жизнь прожить в бедности. Но и то сказать: какая же беда в мечтах? Они оживляют, дают силы, надежды. А потом, разве не бывает так, что некоторые мечты вдруг сбываются?.. Редко, разумеется, весьма редко, а сбываются... Ведь вот выиграл же недавно по выигрышному билету повар на вокзале в Курске двести тысяч, - простой повар! Она пыталась делать вид, что принимает все это за милые шутки, заставляла себя взглядывать на него, улыбаться, а я, будто и не слыша ничего, раскладывал пасьянс "Наполеон". Он же пошел однажды еще дальше, - вдруг молвил, кивнув в мою сторону: - Вот этот молодой человек тоже, верно, мечтает: мол, помрет в некий срок папенька и будут у него куры не клевать золота! А куры-то и впрямь не будут клевать, потому что клевать будет нечего. У папеньки, разумеется, кое-что есть, - например, именьице в тысячу десятин чернозему в Самарской губернии, - только навряд оно сынку достанется, не очень-то он папеньку своей любовью жалует, и, насколько понимаю, выйдет из него мот первой степени... Был этот последний разговор вечером под Петров день, - очень мне памятный. Утром того дня отец уехал в собор, из собора - на завтрак к имениннику-губернатору. Он и без того никогда не завтракал в будни дома, так что и в тот день мы завтракали втроем, и под конец завтрака Лиля, когда подали вместо ее любимых хворостиков вишневый кисель, стала пронзительно кричать на Гурия, стуча кулачками по столу, сошвырнула на пол тарелку, затрясла головой, захлебнулась от злых рыданий. Мы кое-как дотащили ее в ее комнату, - она брыкалась, кусала нам руки, - умолили ее успокоиться, наобещали жестоко наказать повара, и она стихла наконец и заснула. Сколько трепетной нежности было для нас даже в одном этом - в совместных усилиях тащить ее, то и дело касаясь рук друг друга! На дворе шумел дождь, в темнеющих комнатах сверкала иногда молния и содрогались стекла от грома. - Это на нее так гроза подействовала, - радостно сказала она шепотом, когда мы вышли в коридор, и вдруг насторожилась: - О, где-то пожар! Мы пробежали в столовую, распахнули окно - мимо нас, вдоль бульвара, с грохотом неслась пожарная команда. На тополи лился быстрый ливень, - гроза уже прошла, точно он потушил ее, - в грохоте длинных несущихся дрог с медными касками стоящих на них пожарных, со шлангами и лестницами, в звоне поддужных колокольцов над гривами черных битюгов, с треском подков мчавших галопом эти дроги по булыжной мостовой, нежно, бесовски-игриво, предостерегающе пел рожок горниста... Потом часто, часто забил набат на колокольне Ивана Воина на Лавах... Мы рядом, близко друг к другу, стояли у окна, в которое свежо пахло водой и городской мокрой пылью, и, казалось, только смотрели и слушали с пристальным волнением. Потом мелькнули последние дроги с каким-то громадным красным баком на них, сердце у меня забилось сильнее, лоб стянуло - я взял ее безжизненно висевшую вдоль бедра руку, умоляюще глядя ей в щеку, и она стала бледнеть, приоткрыла губы, подняла вздохом грудь и тоже как бы умоляюще повернула ко мне светлые, полные слез глаза, а я охватил ее плечо и впервые в жизни сомлел в нежном холоде девичьих губ... Не было после того ни единого дня без наших ежечасных, будто бы случайных встреч то в гостиной, то в зале, то в коридоре, даже в кабинете отца, приезжавшего домой только к вечеру, - этих коротких встреч и отчаянно-долгих, ненасытных и уже нестерпимых в своей неразрешимости поцелуев. И отец, что-то чуя, опять перестал выходить к вечернему чаю в столовую, стал опять молчалив и угрюм. Но мы уже не обращали на него внимания, и она стала спокойнее и серьезнее за обедами. В начале июля Лиля заболела, объевшись малиной, лежала, медленно поправляясь, в своей комнате и все рисовала цветными карандашами на больших листах бумаги, пришпиленных к доске, какие-то сказочные города, а она поневоле не отходила от ее кровати, сидела и вышивала себе малороссийскую рубашечку, - отойти было нельзя: Лиля поминутно что-нибудь требовала. А я погибал в пустом, тихом доме от непрестанного, мучительного желания видеть, целовать и прижимать к себе ее, сидел в кабинете отца, что попало беря из его библиотечных шкапов и силясь читать. Так сидел я и в тот раз, уже перед вечером. И вот вдруг послышались ее легкие и быстрые шаги. Я бросил книгу и вскочил: - Что, заснула? Она махнула рукой. - Ах, нет! Ты не знаешь - она может по двое суток не спать, и ей все ничего, как всем сумасшедшим! Прогнала меня искать у отца какие-то желтые и оранжевые карандаши... И, заплакав, подошла и уронила мне на грудь голову: - Боже мой, когда ж это кончится! Скажи же наконец ему, что ты любишь меня, что все равно ничто в мире не разлучит нас! И, подняв мокрое от слез лицо, порывисто обняла меня, задохнулась в поцелуе. Я прижал ее всю к себе, потянул к дивану, - мог ли я что-нибудь соображать, помнить в ту минуту? Но на пороге кабинета уже слышалось легкое покашливание. Я взглянул через ее плечо - отец стоял и глядел на нас. Потом повернулся и, горбясь, удалился. К обеду никто из нас не вышел. Вечером ко мне постучался Гурий: "Папаша просит вас пожаловать к ним". Я вошел в кабинет. Он сидел в кресле перед письменным столом и, не оборачиваясь, стал говорить: - Завтра ты на все лето уедешь в мою самарскую деревню. Осенью ступай в Москву или Петербург искать себе службу. Если осмелишься ослушаться, навеки лишу тебя наследства. Но мало того: завтра же попрошу губернатора немедленно выслать тебя в деревню по этапу. Теперь ступай и больше на глаза мне не показывайся. Деньги на проезд и некоторые карманные получишь завтра утром через человека. К осени напишу в деревенскую контору мою, дабы тебе выдали некоторую сумму на первое прожитие в столицах. Видеть ее до отъезда никак не надейся. Все, любезный мой. Иди. В ту же ночь я уехал в Ярославскую губернию, в деревню к одному из моих лицейских товарищей, прожил у него до осени. Осенью, по протекции его отца, поступил в Петербург в министерство иностранных дел и написал отцу, что навсегда отказываюсь не только от его наследства, но и от всякой помощи. Зимой узнал, что он, оставив службу, тоже переехал в Петербург - "с прелестной молоденькой женой", как сказали мне. И, входя однажды вечером в партер в Мариинском театре за несколько минут до поднятия занавеса, вдруг увидал и ею и ее. Они сидели в ложе возле сцены, у самого барьера, на котором лежал маленький перламутровый бинокль. Он, во фраке, сутулясь, вороном, внимательно читал, прищурив один глаз, программу. Она, держась легко и стройно, в высокой прическе белокурых волос, оживленно озиралась кругом - на теплый, сверкающий люстрами, мягко шумящий, наполняющийся партер, на вечерние платья, фраки и мундиры входящих в ложи. На шейке у нее темным огнем сверкал рубиновый крестик, тонкие, но уже округлившиеся руки были обнажены, род пеплума из пунцового бархата был схвачен на левом плече рубиновым аграфом... 18 мая 1944

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
русская классическая литература интернет-библиотека алексея комарова текст читать иван бунин ворон

# data[].attributes.attachment_link.description
Отец мой похож был на ворона. Мне пришло это в голову, когда я был еще мальчиком: увидал однажды в "Ниве" картинку, какую-то скалу и на ней Наполеона с его белым брюшком и лосинами, в черных коротких сапожках, и вдруг засмеялся от радости, вспомнив картинки в "Полярных путешествиях" Богданова, - так похож показался мне Наполеон на пингвина, - а потом грустно подумал: а папа похож на ворона...

# data[].attributes.headline
Иван Бунин. «Красавица» и «Ворон». Читает Алла Демидова

# data[].attributes.subject
Иван Бунин. «Красавица» и «Ворон». Читает Алла Демидова

# data[].attributes.attachment_link.title
Иван Бунин. «Красавица» и «Ворон». Читает Алла Демидова

# data[].attributes.attachment_link.title
Чарівна крамниця.Герберт Уеллс - Ourboox

# data[].attributes.attachment_link.description
Copy the following code to embed this book on another site:

# data[].attributes.headline
Рюноске Акутагава "ПАВУТИНКА"

# data[].attributes.subject
Рюноске Акутагава "ПАВУТИНКА"

# data[].attributes.attachment_link.title
Тема Акутагава

# data[].attributes.attachment_link.title
Рюноске Акутагава

# data[].attributes.headline
Знайомство з творчістю Рюноске Акутагава

# data[].attributes.subject
Знайомство з творчістю Рюноске Акутагава

# data[].attributes.attachment_link.title
Матеріали до уроку Акутагава

# data[].attributes.attachment_link.title
Жанр Акутагава

# data[].attributes.headline
12 постулаті

# data[].attributes.body
12 постулатів Будди

# data[].attributes.attachment_link.title
12 постулатів Будди

# data[].attributes.headline
Антуан де Сент Екзюпері

# data[].attributes.subject
Антуан де Сент Екзюпері

# data[].attributes.body
"Маленький принц"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.attachment_link.title
Екзюпері, Антуан де Сент

# data[].attributes.headline
Експрес-біографія

# data[].attributes.subject
Експрес-біографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Антуан де Сент-Экзюпери (Краткая история)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига "Маленький принц" (Рекомендую - дуже гарна озвучка!!!)

# data[].attributes.subject
Аудіокнига "Маленький принц" (Рекомендую - дуже гарна озвучка!!!)

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленький принц — Антуан де Сент-Экзюпери

# data[].attributes.headline
Антуан де Сент Екзюпері 

# data[].attributes.subject
Антуан де Сент Екзюпері 

# data[].attributes.body
Молитва

# data[].attributes.attachment_link.title
Антуан де Сент Экзюпери Искусство маленьких шагов

# data[].attributes.headline
«Подорож Маленького принца»

# data[].attributes.subject
«Подорож Маленького принца»

# data[].attributes.headline
Відеофрагмент «Маленький принц і Лис»

# data[].attributes.subject
Відеофрагмент «Маленький принц і Лис»

# data[].attributes.attachment_link.title
маленький принц и лис (Little Prince and the fox)

# data[].attributes.attachment_link.title
Жанрові ознаки твору

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фитнес для мозга

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Легендарная сказка для взрослых и аллегорическая повесть - наиболее известное произведение Антуана де Сент-Экзюпери - была впервые опубликована 6 апреля 1943 года в Нью-Йорке и в настоящее время переведена на более чем 180 языков мира. Кажется, нет в мире человека, который бы не знал мальчика с золотыми волосами, живущего с розой на отдельной планете.

Для тех, кто давно не перечитывал эту трогательную и мудрую сказку-притчу, мы выбрали лучшие цитаты о любви и дружбе, которые помогут взглянуть на мир теплее и дружелюбнее:

Все взрослые сначала были детьми, только мало кто из них об этом помнит.

Это очень печально, когда забывают друзей. Не у всякого был друг.

Люди забираются в скорые поезда, но они уже сами не понимают, чего ищут. Поэтому они не знают покоя и бросаются то в одну сторону, то в другую... И все напрасно.

Ты живешь в своих поступках, а не в теле. Ты - это твои действия, и нет другого тебя.

Есть такое твердое правило. Встал поутру, умылся, привел себя в порядок - и сразу же приведи в порядок свою планету.

- Лучше приходи всегда в один и тот же час, - попросил Лис. - Вот, например, если ты будешь приходить в четыре часа, я уже с трех часов почувствую себя счастливым. И чем ближе к назначенному часу, тем счастливее. А если ты приходишь всякий раз в другое время, я не знаю, к какому часу готовить свое сердце... Нужно соблюдать обряды.

Взрослые никогда ничего не понимают сами, а для детей очень утомительно без конца им всё объяснять и растолковывать.

- На твоей планете, - сказал Маленький принц, - люди выращивают в одном саду пять тысяч роз... и не находят того, что ищут...
- Не находят, - согласился я.
- А ведь то, чего они ищут, можно найти в одной-единственной розе...

- A где же люди? - вновь заговорил наконец Маленький принц. - В пустыне так одиноко...
- Среди людей тоже одиноко.

У людей уже не хватает времени что-либо узнавать. Они покупают вещи готовыми в магазинах. Но ведь нет таких магазинов, где торговали бы друзьями, и потому люди больше не имеют друзей.

Когда говоришь взрослым: "Я видел красивый дом из красного кирпича, в окнах у него герань, а на крыше голуби", - они никак не могут представить себе этот дом. Им надо сказать: "Я видел дом за сто тысяч франков". И тогда они восклицают: "Какая красота!"

Взрослые очень любят цифры. Когда рассказываешь им, что у тебя появился новый друг, они никогда не спросят о самом главном. Никогда они не скажут: "А какой у него голос? В какие игры он любит играть? Ловит ли он бабочек?" Они спрашивают: "Сколько ему лет? Сколько у него братьев? Сколько он весит? Сколько зарабатывает его отец?" И после этого воображают, что узнали человека.

Довольно только передвинуть стул на несколько шагов. И ты снова и снова смотришь на закатное небо, стоит только захотеть.

- Если хочешь, чтобы у тебя был друг, приручи меня!
- А что для этого надо делать? - спросил Маленький принц.
- Надо запастись терпением, - ответил Лис. - Сперва сядь вон там, поодаль, на траву. Вот так. Я буду на тебя искоса поглядывать, а ты молчи. Но с каждым днем садись немного ближе...

Ты навсегда в ответе за того, кого приручил.

- Однажды я за один день видел заход солнца сорок три раза!
И немного погодя прибавил:
- Знаешь... когда очень грустно, хорошо поглядеть, как заходит солнце...
- Значит, в тот день, когда ты видел сорок три заката, тебе было очень грустно?

Слова только мешают понимать друг друга.

- Вы красивые, но пустые, - продолжал Маленький принц. - Ради вас не захочется умереть. Конечно, случайный прохожий, поглядев на мою розу, скажет, что она точно такая же, как вы. Но мне она одна дороже всех вас. Ведь это её, а не вас я поливал каждый день. Её, а не вас накрывал стеклянным колпаком. Её загораживал ширмой, оберегая от ветра. Для неё убивал гусениц, только двух или трех оставил, чтобы вывелись бабочки. Я слушал, как она жаловалась и как хвастала, я прислушивался к ней, даже когда она умолкала. Она - моя.

Хотел бы я знать, зачем звезды светятся. Наверно, затем, чтобы рано или поздно каждый мог вновь отыскать свою.

Никогда не надо слушать, что говорят цветы. Надо просто смотреть на них и дышать их ароматом. Мой цветок напоил благоуханием всю мою планету, а я не умел ему радоваться.

Хорошо, когда есть друг, пусть даже надо умереть.

Любовь - это когда ничего не стыдно, ничего не страшно, понимаете? Когда тебя не подведут, не предадут. Когда верят.

Он не ответил ни на один мой вопрос, но ведь когда краснеешь, это значит "да", не так ли?

Если любишь цветок - единственный, какого больше нет ни на одной из многих миллионов звезд, этого довольно: смотришь на небо и чувствуешь себя счастливым. И говоришь себе: "Где-то там живет мой цветок..."

# data[].attributes.attachment_link.title
Мудрые и глубокие цитаты из "Маленького принца"

# data[].attributes.attachment_link.description
Легендарная сказка для взрослых и аллегорическая повесть - наиболее известное произведение Антуана де Сент-Экзюпери - была впервые опубликована 6 апреля 1943 года в Нью-Йорке и в настоящее время переведена на более чем 180 языков мира. Кажется, нет в мире человека, который бы не знал мальчика с золотыми волосами, живущего с розой на отдельной планете.

# data[].attributes.headline
О. Генрі, Вільям Сідні Портер

# data[].attributes.subject
О. Генрі, Вільям Сідні Портер

# data[].attributes.body
Біографія

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.attachment_link.title
О. Генрі, Вільям Сідні Портер

# data[].attributes.headline
Буктрейлер. О Генрі. Останній листок

# data[].attributes.subject
Буктрейлер. О Генрі. Останній листок

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Анастасия Якушева

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер. О Генрі. Останній листок

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Томищ

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеоурок.  О. Генрі. "Останній листок"

# data[].attributes.headline
Аудіокнтга О.Генрі "Останній листок"

# data[].attributes.subject
Аудіокнтга О.Генрі "Останній листок"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СВІТ КАЗОК 🇺🇦

# data[].attributes.attachment_link.title
🍁 Останній ЛИСТОК (О.Генрі) 🎨 АУДІОКНИГА українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Анатольевна

# data[].attributes.attachment_link.title
Copy of Екзюпері "Мандрівка маленького принца"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Філологічний Олімп

# data[].attributes.attachment_link.title
Екзюпері.mp4

# data[].attributes.headline
Айзек Азімов

# data[].attributes.subject
Айзек Азімов

# data[].attributes.body
Біографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Айзек Азимов. "Классики фантастики". Все экранизации

# data[].attributes.headline
 Відеоурок                       Антуан де Сент-Экзюпері. "Маленький принц". 

# data[].attributes.subject
 Відеоурок                       Антуан де Сент-Экзюпері. "Маленький принц". 

# data[].attributes.body
Алегоричні образи. Головні життєві цінності у казці.

# data[].attributes.attachment_link.title
Антуан де Сент-Экзюпери. "Маленький принц". Урок 2. Видеоурок по литературе 7 класс

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленький принц, начало

# data[].attributes.attachment_link.title
Экзюпери - Маленький принц, продолжение 1

# data[].attributes.attachment_link.title
Экзюпери - Маленький принц, продолжение 2

# data[].attributes.headline
Sway-презентація Екзюпері

# data[].attributes.subject
Sway-презентація Екзюпері

# data[].attributes.attachment_link.title
Антуан де Сент-Екзюпері

# data[].attributes.attachment_link.description
Французький письменник Антуан де Сент-Екзюпері сильно любив літати. Перебити любов до польотів не змогли ні катастрофи, які з ним траплялися декілька разів, ні рани з травмами, ні похилий вік.

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленький принц 1.avi

# data[].attributes.headline
Айзек Азімов

# data[].attributes.subject
Айзек Азімов

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталья Пчела

# data[].attributes.attachment_link.title
Айзек Азимов. Предсказания, которые сбылись.

# data[].attributes.headline
БУКТРЕЙЛЕР  "ФАХ

# data[].attributes.subject
БУКТРЕЙЛЕР  "ФАХ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Юрій Андреічев

# data[].attributes.attachment_link.title
А Азімов Фах

# data[].attributes.headline
АЙЗЕК АЗІМОВ "ФАХ"

# data[].attributes.subject
АЙЗЕК АЗІМОВ "ФАХ"

# data[].attributes.attachment_link.title
Фах - Айзек Азімов, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Фах" (автор: Азімов Айзек) онлайн в перекладі українською мовою; Читати книгу в Бібліотеці зарубіжної літератури

# data[].attributes.headline
АУДІОКНИГА "ФАХ"

# data[].attributes.subject
АУДІОКНИГА "ФАХ"

# data[].attributes.headline
ПОРТРЕТ ГЕРОЯ

# data[].attributes.subject
ПОРТРЕТ ГЕРОЯ

# data[].attributes.body
"Чайка Джонатан Лівінгстон"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Елена Риссинг

# data[].attributes.attachment_link.title
Ричард Бах Интервью

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до книги "Чайка Джонатан Лівінгстон" Річарда Баха

# data[].attributes.subject
Буктрейлер до книги "Чайка Джонатан Лівінгстон" Річарда Баха

# data[].attributes.attachment_link.title
Річард Бах "Чайка Джонатан Лівінгстон"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
светлана спиридонова

# data[].attributes.attachment_link.title
Чайка по имени Джонатан Ливингстон, Ричард Бах

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Річард Бах

ЧАЙКА ДЖОНАТАН ЛІВІНГСТОН

Справжньому Джонатану-чайці,

що живе в кожному з нас

Частина перша

Був ранок, і золоті промені сонця вигравали на легких хвилях тихого моря. Десь за милю від берега закинув сіті рибальський човен, і звістка про це вмить долетіла до Зграї, що чекала сніданку. Ще мить - і тисячі чайок злетілися до човна, щоб вибороти собі якусь поживу. Новий день приніс нові клопоти.

А далеко від усіх, далеко від рибальського човна і від берега, вправлявся в польоті самотній птах - чайка Джонатан Лівінгстон. Він злетів на сто футів угору, опустив свої перетинчасті лапи, задер дзьоба, випростав уперед зігнуті крила і, хоч як це було боляче, силувався втримати їх у такому положенні. Випростані крила обтяжували рух, і він летів усе повільніше, поки шепіт вітру не стих у його вухах, а океан унизу не застиг на місці. Тоді він примружив очі, затамував подих і весь наструнчився в болісному зусиллі - ще трохи... на один дюйм... зігнути крила... Пір'я в нього стало дибки, він закляк у повітрі і впав.

Чайки, як ви знаєте, ніколи не діють нерішуче і не зупиняються в польоті. Спинитися на льоту - це для чайки страшний сором, просто ганьба!

Але Джонатан Лівінгстон - який без тіні сорому знову й знову вигинав напружені крила, щоб летіти все повільніше, а потім спинитися на місці, - був незвичайним птахом.

Більшість чайок не завдають собі клопоту, аби дізнатися щось про політ, - хіба що найнеобхідніше: як долетіти від берега до їжі та повернутися назад. Для більшості чайок головне - їжа, а не політ. А для цієї чайки політ був важливішим за їжу. Джонатан Лівінгстон над усе любив літати.

Проте любов'ю до польотів, як він скоро збагнув, не заживеш доброї слави серед птахів. Навіть його власні батьки дивилися скоса на те, як Джонатан з ранку до вечора літає десь сам-один, та ще й по сто разів шугає аж над водою - як то він казав, тренуючись у низькому польоті.

Він ніяк не міг збугнути - чому, літаючи на висоті, меншій за напіврозмах його крил, він може триматися в повітрі довше і без будь-яких зусиль? Його плавна посадка в низькому польоті завершувалася не гучним плюскотом при зануренні лап у воду, як зазвичай, а появою довгого пінного сліду, що тягнувся за тілом Джонатана, щойно він, підібгавши лапи, торкався води. Коли ж він почав сідати з підібганими лапами на берег, а потім міряти кроками довжину сліду, його батькам це вельми не сподобалося.

- Чому, Джоне, чому? - питала мати. - Чому ти не можеш поводитись, як усі? Оті низькі польоти - це забавка для пеліканів та альбатросів! Чому ти нічого не їси? Поглянь, синку, від тебе саме пір'я та кістки лишилися.

- Ну то й що, мамо? Нехай пір'я та кістки. Я хочу знати, що можу робити в повітрі і чого не можу. Я хочу знати, от і все.

- Бачиш, Джонатане, - мовив батько зовсім не сердито, - скоро зима. Рибальські човни будуть виходити в море нечасто, а риба, що зараз плаває мілко, піде вглиб. Коли вже ти хочеш чогось навчатись, то вчися краще, як здобувати їжу. Польоти - це дуже добре, та з них не проживеш. Не забувай, ти літаєш для того, щоб їсти.

Джонатан слухняно кивнув. Кілька днів по тому він намагався поводитись, як інші чайки; так, він справді дуже старався, і галасував щосили, коли бився за їжу біля рибальських човнів, і пірнав за шматками риби та хлібними крихтами... Та все було марно.

"Яка дурість, - подумав він нарешті - і рішуче кинув насилу здобутого анчоуса голодній старій чайці, що летіла слідом. - Весь цей час я міг би вчитися літатиІ Адже мені ще стільки треба вивчити!"

Невдовзі Джонатан знов опинивсь у морі сам-один - голодний, щасливий, жадібний до знань.

Він хотів знати все про швидкість польоту - і за тиждень дізнався про неї більше, ніж найшвидша чайка у світі.

Злетівши на тисячу футів угору, він щосили замахав крилами, стрімко шугонув униз і зрозумів, чому чайки складають крила, коли йдуть на стрімку посадку. Через шість секунд він уже летів зі швидкістю сімдесят миль за годину, зі швидкістю, при якій крило втрачає рівновагу в русі.

Знову та й знов те саме. Хоч як він пильнував, аби не розслабитись, - на великій швидкості сили полишали його, і він губив рівновагу.

Підйом на тисячу футів. Стрімкий ривок уперед, потім - униз, відчайдушний змах крил, вертикальне падіння. А потім - і так щоразу - його ліве крило завмирало на підйомі, він хилився набік, припиняв махати правим крилом і, безладно перевертаючись у повітрі, кулею мчав униз.

Він ніяк не міг здолати цей підйом на великій швидкості. Він зробив десять спроб - і всі десять разів, коли швидкість перевищувала сімдесят миль за годину, втрачав рівновагу і стрімголов летів у воду.

Річ у тім - зрозумів він нарешті, коли вже був мокрий як хлющ, - річ у тім, що на великій швидкості слід тримати крила непорушно: можна махати крилами лише доти, поки швидкість не перевищує п'ятдесяти миль за годину.

Тоді він злетів на дві тисячі футів угору і спробував іще раз, - стрімко прямуючи вниз, витягнув дзьоба, розпростав крила, а коли швидкість сягнула п'ятдесяти миль за годину, припинив ними рухати. Це було дуже важко, але ж спрацювалоІ Десять секунд він мчав зі швидкістю дев'яносто миль за годину. Джонатан установив світовий рекорд швидкості для морських чайок!

Але ця перемрга була скороминущою. Щойно він почав виходити з піке та змінив положення крил, невідома і нездоланна сила знову заволоділа ним і помчала його за собою зі швидкістю дев'яносто миль за годину. Джонатан почувався так, наче його тіло от-от вибухне, розлетиться на друзки. Стрімко, наче від вибуху, падаючи вниз, він уже не відчув страшного удару об тверду, мов камінь, воду.

Коли він нарешті опритомнів - а це вже була ніч, - він гойдався на хвилях у місячному сяйві. Понівечені крила були немов налиті свинцем, та ще тяжче тиснув на спину тягар поразки. Він потайки марив, аби цей тягар затягнув його у глибінь, на саме дно, щоб усе було скінчено.

Та коли він уже почав занурюватись у воду, якийсь дивний голос ледь чутно озвався до нього зсередини: "Тут нічого не вдієш. Я чайка. Проти своєї натури не підеш. Якби я справді мусив щось дізнатися про польоти, то мав би більше мозку в голові! Якби я справді міг навчитися швидко літати, то мав би короткі крила, як у сокола, і полював мишей, а не рибу. Батько мав рацію. Мені треба забути цю дурницю. Треба повернутися додому, до Зграї, і вдовольнитися тим, що я такий, як є, - жалюгідна, нікчемна чайка".

Голос умовк, і Джонатан скорився йому. Вночі чайка мусить сидіти на березі, і відтепер - так пообіцяв самому собі - він буде звичайною чайкою. Так буде краще для всіх.

Він насилу відірвався від темної води і полетів до берега, радий, що навчився берегти сили в низькому польоті.

"Та ні, що це я, - схаменувся він. - Це все в минулому. Я мушу забути все, чого навчився. Я просто чайка, я такий, як усі інші чайки, і літатиму, як вони". І він із болісним зусиллям піднявся на сто футів угору та чимдуж замахав крилами, кваплячись до берега.

Тепер, коли він вирішив бути просто звичайною чайкою у Зграї, йому полегшало - адже розірвано пута, якими він сам себе зв'язав. Не буде більше ніякого навчання, не буде боротьби - отже, не буде й поразок. І як хороше ні про що не думати, просто летіти в темряві, летіти до берегових вогнів...

"Темно! - раптом пролунав той самий тривожний голос. - Чайки не літають, коли темно!"

Та Джонатан не хотів слухати. "Як хороше, - думав він. - Ясний місяць, світла стежка на воді, вогники на березі - все таке мирне, спокійне..."

"Спускайся вниз! Чайки не літають у темряві! Якби ти справді міг літати в пітьмі, то мав би совині очі! Мав би більше мозку в голові! Мав би короткі крила, як у сокола!"

У нічній темряві, на висоті ста футів, Джонатан Лівінгстон примружив очі. І біль, і роздуми - все зникло безслідно.

Короткі крила. Короткі крила сокола!

Ось тобі й відповідь! "Який я був дурний! Усе, що мені треба, - це маленьке, крихітне крило; все, що мені треба, - це скласти крила, так, щоб у польоті ворушити самими кінчиками! Короткі крила!"

Він піднявся на дві тисячі футів над чорною безоднею моря і, ані хвилі не думаючи про поразку, про загибель, щільно притиснув до тіла широкі частини крил, а самі кінчики, вузькі, мов кинджали, виставив назустріч вітру - і стрімко кинувся вниз.

Вітер грізно ревів у нього над головою. Сімдесят миль за годину, дев'яносто, сто двадцять, іще швидше... Тепер, при ста сорока милях за годину, йому було не так важко долати вітер, як при сімдесяти; один легенький порух кінчиками крил - і він вийшов із піке та промчав над хвилями, мов сіре гарматне ядро в польоті до місяця.

І, дивлячись примруженими очима в лице пітьмі та вітру, він відчув шалену радість. "Сто сорок миль за годину! І все під контролем! Якщо я почну піке з п'яти тисяч футів, а не з двох, - цікаво, з якою швидкістю?.."

Недавні роздуми та обіцянки було забуто, ніби їх звіяв могутній стрімкий вітер. Але він не картав себе за те, що порушив слово. Ці клятви - для чайок, що згодні бути звичайними чайками. А той, хто хоч раз торкнувся вершини пізнання, не може зв'язувати себе такими обітницями.

На світанку Джонатан продовжив тренування. З висоти п'ять тисяч футів рибальські човни в морі здавалися малими трісочками на голубому тарелі, а Зграя за сніданком - хмаркою летких порошинок.

Він лишився живий, був сповнений сили, тремтів від радості - був гордий, що опанував свій страх. І тому він не вагаючись притиснув до тіла передню частину крил, випроставши самі кінчики, і поринув униз, до моря.

Спустившись на чотири тисячі футів, він досяг граничної швидкості, і вітер постав проти нього, мов щільна пульсуюча запона, що перешкоджала йому рухатися швидше. Він летів прямо чимдалі вниз, зі швидкістю двісті чотирнадцять миль за годину. Якщо випростати крила зараз, на такій швидкості, то його розірве на мільйон шматків, і він розумів це дуже добре. Але ж швидкість - це могуття, швидкість - це радість, швидкість - це просто краса!

Він почав виходити з піке на висоті тисячу футів, і кінчики його крил залопотіли й зігнулися під шаленим вітром, а рибальський човен і зграя чайок кудись зникли - і раптом виросли просто в нього перед очима, затуливши собою шлях.

Він не міг зупинитися; навіть не знав, як повернути на такій швидкості.

Зіткнення - це смерть.

І тому він заплющив очі.

І сталося так, що того ранку, на світанні, чайка Джонатан Лівінгстон врізався просто у Зграю, що спокійно снідала, - влетів як вихор, на швидкості двісті чотирнадцять миль, із заплющеними очима! Та, мабуть, Чайка Долі йому всміхнулася - ніхто не загинув.

Коли ж він знову підвів голову до неба, то все ще мчав зі швидкістю сто шістдесят миль за годину.

# data[].attributes.attachment_link.title
Чайка Джонатан Лівінгстон - Річард Бах, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Річард Бах ЧАЙКА ДЖОНАТАН ЛІВІНГСТОН Справжньому Джонатану-чайці, що живе в кожному з нас Частина перша Був ранок, і золоті промені сонця вигравали на легких хвилях тихого моря. Десь за милю від берега закинув сіті рибальський човен, і звістка про це вмить долетіла до Зграї, що чекала сніданку.

# data[].attributes.headline
Матеріали О.Гузь

# data[].attributes.body
Матеріали О.Гузь

# data[].attributes.attachment_link.title
Матеріали до уроку

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Ступка, вірш Ліни Костенко "Крила"

# data[].attributes.headline
Діана Вінн Джонс - "Мандрівний замок Хаула" читати онлайн (скорочено), біографія письменника

# data[].attributes.subject
Діана Вінн Джонс - "Мандрівний замок Хаула" читати онлайн (скорочено), біографія письменника

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Літературний багаж. Пригадайте твори, у яких зображено дивовижні чарівні світи, де панують магія і містика. Якими незвичайними якостями наділено героїв цих творів?

Діана Вінн Джонс - одна з найяскравіших і самобутніх зірок на небосхилі сучасної літератури для юнацтва. Її письменницька "візитівка" - захопливий лабіринт чарівних паралельних світів, що пов'язані між собою магічними порталами. Невгамовна фантазія Джонс створила дивовижний усесвіт, у якому живуть добрі чаклуни й лихі відьми, хоробрі принци й підступні демони, мудрі феї та хижі дракони...

Майбутня письменниця народилася 16 серпня 1934 р. в передмісті Лондона в сім'ї вчителів. Під час Другої світової війни Джонси переїхали в провінцію. Батьки багато працювали, тож Діана й дві її молодші сестри мусили взяти на себе клопоти по господарству. Звісно, найважче велося старшій з дівчат.

У ті часи найкращим відпочинком Діана вважала читання, але не мала грошей, щоб купувати книжки. Це спонукало її вже в дванадцять років самотужки написати повість для сестер. Зовсім юною Діана сказала: "Я буду письменницею!". І обіцянки своєї дотримала...

Школу дівчина не любила, однак і проблем з оцінками не мала: виручала прекрасна пам'ять. Щоправда, за Діаною доволі міцно закріпилася слава хуліганки. Навчання в коледжі при Оксфордському університеті запам'яталося талановитій студентці Джонс захопливими лекціями професорів Дж. Толкіна, творця славнозвісного "Володаря перснів", та К. Льюїса, автора не менш знаменитих "Хронік Нарнії".

Згодом Діана вийшла заміж і народила трьох синів. Здавалося, на неї чекає доля домогосподарки... Проте мрія про літературну творчість не розвіялася: Джонс почала писати для своїх дітей. Відтак прийшло й широке визнання.

Неочікувано великий успіх у читачів і літературних критиків мала серія книжок Джонс про Крестомансі - найсильнішого чародія в усіх вимірах, який наглядає за використанням магії у Всесвіті.

У творах англійської письменниці панує атмосфера магії та казки, а їхні головні герої - діти, що потрапили у вир дивовижних пригод. Особливої популярності зажив роман "Мандрівний Замок Хаула". У ньому Джонс розповіла історію дівчини Софі, яка живе у світі, де чародійство - цілком буденне явище. Відчинивши двері Мандрівного Замку, читач разом з героїнею розкриє таємницю її закляття, дізнається, хто такий вогненний демон і чому Відьма Пустирищ полює на Хаула...

Твори Джонс написано переважно в жанрі фентезі.

Літературознавча довідка

Фентезі - різновид фантастичної літератури, заснований на використанні міфологічних і казкових мотивів. Найпотужнішого розвитку жанр фентезі набув у XX ст.

Літературна кухня

Слово "фентезі" в перекладі з англійської означає "фантазія", "вимисел", "казка". Світ фантазії виникає в літературі як паралельний до реального. Так з'явилися Середзе-мелля Толкіна, Нарнія Льюїса... У творах-фентезі можливо все те, про що йдеться в чарівних казках і стародавніх легендах. Однак у цьому магічному світі герої завжди складають своєрідний іспит на звання Людини. І не має значення, що в більшості фентезі зло й брехня анітрохи не схожі на ті, з якими читач стикається в реальному житті. Адже зло завжди залишається злом, і необхідність боротися за перемогу Добра не зникає.

Д.В. Джонс - авторка понад сорока книжок, перекладених сімнадцятьма мовами. Деякі з її творів стали сюжетами для популярних мультиплікаційних стрічок. Вражає список світових літературних нагород і номінацій письменниці, найпрестижніша серед яких - Всесвітня премія фентезі.

Перевірте себе

1. Які життєві обставини сприяли становленню Джонс як письменниці?

2. Стисло схарактеризуйте творчість англійської письменниці.

3. Дайте визначення поняття "фентезі".

4. Теми проектів. "Найвідоміші літературні твори в жанрі фентезі"; "Світ фентезі в літературі та кінематографі"; "Чарівливий світ Д.В. Джонс".

Перед читанням. Під час читання уривків з твору "Мандрівний Замок Хаула" знайдіть персонажів, характерних для літературних і фольклорних чарівних казок.
МАНДРІВНИЙ ЗАМОК ХАУЛА (Уривки) Розділ перший, у якому Софі розмовляє з капелюшками
У країні Інгарії, де такі речі, як семимильні чоботи і шапки-невидим-ки, існують насправді, народитися найстаршим з трьох дітей - неабияке безталання. Усім відомо, що коли ви, усі троє, вирушите на пошуки щастя, саме тебе першого спіткає невдача, та ще й найдошкульніша.

Софі Хаттер була найстаршою з трьох сестер. Вона навіть не була дитиною бідного лісоруба, що давало би їй бодай якусь надію на успіх. Ні, її батьки були цілком заможними: вони тримали крамничку дамських капелюшків у процвітаючому містечку Маркет-Чіппінг. Щоправда, рідна мати Софі померла, коли тій було два рочки, а її сестричці Летті - лише один.

їхній батько одружився з наймолодшою зі своїх продавщиць, гарненькою блондинкою на ім'я Фанні. Фанні невдовзі народила третю сестру - Марту. Це мало би перетворити Софі та Летті на Бридких Старших Сестер, але насправді всі три дівчинки виросли дуже навіть гарненькими - хоча Летті все-таки називали найвродливішою. Фанні ставилася до всіх трьох дівчаток однаково ніжно й ніколи жодним чином не виділяла Марту.

Містер Хаттер пишався своїми трьома доньками і віддав їх у найкращу в місті школу. Софі була найстараннішою. Вона надзвичайно багато читала - і дуже швидко з'ясувала, якими мізерними є її шанси на цікаве майбутнє. Це було для неї розчаруванням, проте вона залишалася цілком щасливою, доглядала сестричок і готувала Марту до пошуків щасливої долі, коли прийде пора. Оскільки Фанні була постійно зайнята в крамниці, за меншими доглядала саме Софі. (...)

Приблизно тоді ж усі знову заговорили про Відьму Пустирищ. Подейкували, нібито Відьма погрожувала вбити дочку короля і нібито король наказав своєму лейб-магу, чарівникові Саліману, вирушити на Пустирища, аби впоратися з Відьмою. І скидалося на те, що чарівник Саліман не тільки не впорався з Відьмою, а й сам був нею вбитий.

Тому коли через кілька місяців після цього на пагорбах над Маркет-Чіппінгом зненацька з'явився високий чорнезний замок, із чотирьох високих шпилястих веж якого вилітали хмари чорнющого диму, всі були цілком переконані, що це Відьма знову вибралася з Пустирищ і збирається тримати в остраху всю округу, як то вона вже була зробила п'ятдесят років тому. Люди й справді дуже налякалися. Ніхто не виходив на вулицю сам-один, а надто поночі.

А що було ще страшнішим, то це те, що замок не стояв на місці. Іноді він давав про себе знати довгою смугою чорного диму понад зарос-

тями вересу на північному заході, іноді височів над скелями на сході, а іноді спускався з пагорбів і зупинявся серед вересу просто за останньою фермою з північного боку. Часом навіть можна було побачити, як він рухається, випускаючи з веж брудно-чорні клуби диму. Якийсь час усі були впевнені, що замок ось-ось таки спуститься в долину, і мер не раз говорив, що варто було би послати до короля за підмогою.

Але замок і далі блукав поміж пагорбами, і якось-то з'ясувалося, що він належить ніякій не Відьмі Пустирищ, а чарівникові Хаулу.

Ну, а Хаул був досить-таки недобрим чарівником. Хоча наразі ніщо не свідчило про те, щоби він хотів покинути пагорби, усі знали, що він для розваги викрадає молодих дівчат і висмоктує з них душі. А дехто казав, ніби він пожирає їхні серця. Він був украй бездушним і безсердечним чарівником, і та дівчина, яка дозволила б йому захопити себе зненацька, опинилася б у страшній небезпеці. Софі, Летті та Марті, як і всім іншим дівчатам у Маркет-Чіппінгу, було наказано нікуди не ходити поодинці, і це їх украй дратувало. Вони дивувалися, до чого б це чарівникові Хаулу мали придатися викрадені ним душі. (...)

Незабаром помер містер Хаттер. Відтак Фанні вирішила, що сестри мусять покинути школу: одна з них буде ученицею в кондитерській, інша поїде навчатися на відьму, а Софі залишиться допомагати з капелюшками. ^

Насправді ж Софі майже не довелося продавати капелюшки. Після того як вона день чи два побула в майстерні, а тоді ще один день провела разом з Фанні в магазині тканин і в торговця шовком, мачуха посадила її прикрашати капелюшки. Софі сиділа в маленькій ніші в задній кімнаті крамниці й пришивала троянди до чепчиків та вуалетки до велюрових капелюшків, оторочувала їх шовком, викладала на крисах букетики з воскових ягід і зроблених зі стрічок квітів. Робота їй вдавалася і загалом подобалася. (...)

У Софі з'явилася звичка надягати кожен тільки-но закінчений капелюшок на болванку, так що це виглядало майже як голова без тіла, а потім для розваги розповідати капелюшку, яке тіло буде колись під ним. Софі трохи лестила капелюшкам, адже покупцям теж доводиться лестити.

"У вас такий загадковий вигляд", - зверталася вона до капелюшка, повністю затягнутого вуаллю з ледь помітними блискітками. Кремовому капелюшку з трояндами під широкими крисами вона казала: "Ви вийдете заміж за справжнього багатія!" А ядучо-зелений солом'яний капелюшок із загнутим зеленим пером запевняла: "Ви виглядаєте юною, немов весняний листочок". Рожевим чепчикам Софі говорила, що вони

чарівні, а модним капелюшкам, прикрашеним оксамитом, - що вони вигадливі. Що ж до чепчика, отороченого печеричними стрічками, то йому Софі сказала: "У тебе золоте серце, і одного разу хтось можновладний це помітить - і закохається в тебе!" Річ у тім, що вона жаліла цей чепчик, надто вже простим і недоладним він виглядав.

Наступного дня в крамницю зайшла Джейн Фер'є і купила його. "А зачіска в неї таки справді дивнувата, - подумала Софі, нишком визирнувши зі своєї ніші. - Вона виглядає так, ніби Джейн накрутила волосся на кочергу".

Софі було трохи шкода Джейн, що вона обрала саме цей чепчик. Але в ті дні, здавалося, усім раптом знадобилися нові капелюшки і чепчики. Чи то далися взнаки комерційні зусилля Фанні, чи то просто настала весна, одначе капелюшна торгівля виразно набирала обертів. (...)

З наближенням Травневого свята наплив покупців настільки зріс, що Софі теж довелося надягти скромну сіру сукню й узяти на себе частину роботи в крамниці. Однак попит був такий, що за обслуговуванням покупців у неї просто не залишалося ні хвилинки на прикрашання капелюшків, тому вечорами вона брала роботу додому й при світлі лампи працювала до пізньої ночі, щоби було що продавати завтра. Особливо жваво розходилися ядучо-зелені капелюшки на кшталт того, який купила собі дружина мера, а також рожеві чепчики. А за тиждень до Травневого свята одна відвідувачка забажала собі чепчика з печеричними стрічками - точнісінько такого, який був на Джейн Фер'є, коли та втекла із графом. (...)

Жвава торгівля приносила мачусі великі гроші, і Софі доводилося працювати дедалі більше. Дівчина засумувала. Вона вже не розмовляла з капелюшками, які відразу втратили свою привабливість.

Одного дня до крамниці завітала незвичайна гостя...
Розділ другий, у якому Софі змушена вирушити на пошуки щастя
Знадвору долинули скрип коліс та цокіт кінських копит, і в крамниці стало темно: вікно заступила карета. Задзвенів дзвоник, і в двері впливла напрочуд огрядна пані - Софі таких ніколи й не бачила. З плечей клієнтки спадала соболина накидка, а туго обтисле чорне плаття так і виблискувало діамантами. Погляд Софі передусім прикував крислатий капелюх дами - він був оздоблений справжніми страусовими перами, пофарбованими так майстерно, що вони відтінювали рожеві, зелені й блакитні відблиски діамантів, але при цьому залишалися чорними. Отож це був дуже дорогий капелюх. Обличчя дами було продумано прекрасним. Горіховий відтінок волосся дуже молодив її, тільки от... Софі перевела погляд на молодого чоловіка, який увійшов у крамницю слідом за дамою, - і побачила рудуватого юнака, убраного вкрай елегантно, але блідого і явно страшенно стривоженого. Він глянув на Софі з благанням і жахом. Юнак був набагато молодший від дами. Софі аж оторопіла.

- Панна Хаттер? - запитала дама голосом мелодійним, проте владним.

- Так, - відповіла Софі.

Вигляд у юнака став іще стриво-женіший. Імовірно, дама була його матір'ю.

- Я чула, ви продаєте просто божественні капелюшки, - проспівала дама. - Покажіть.

Софі ще недостатньо опанувала себе, щоб наважитися на відповідь.

Вона вийшла назустріч клієнтці й почала демонструвати капелюшки. Жоден з них, звичайно, не відповідав розкішному вигляду дами, до того ж молодий чоловік не зводив із Софі погляду, і їй було страшенно ніяково. Чим швидше дама переконається, що тут для неї нічого немає, тим швидше ця пара звідси нарешті піде. Скориставшись порадою Фанні, Софі почала із найневдаліших капелюшків. Дама відразу ж почала відкидати їх один за одним.

- Просто чарівно, - фиркнула дама на адресу рожевого чепчика.

- Травнева троянда, - обізвала вона ядучо-зелену соломку.

А про вуаль із блискітками заявила:

- Як банально. А що ви ще можете запропонувати?

Софі подала їй шикарний чорно-білий капелюшок - єдиний, котрий міг бодай трішки зацікавити таку розкішну даму.

Дама презирливо оглянула капелюшок.

- Такий убір не личитиме геть нікому. Ви даремно забираєте в мене час, панно Хаттер.

- Я роблю це тільки тому, що ви прийшли до мене в крамницю і попросили показати капелюшки, - заперечила Софі. - Бачите, пані, це маленька крамниця в маленькому містечку. Навіщо вам було взагалі... - тут молодий чоловік, що стояв за спиною дами, зойкнув і замахав руками, немовби намагаючись перестерегти Софі, - ...завдавати собі клопоту і заходити сюди? - закінчила Софі, і їй стало цікаво, що ж тепер буде.

- Я завжди завдаю собі клопоту, щоби покарати тих, хто непоштиво поводиться з Відьмою Пустирищ, - жорстко, з металом у голосі, проговорила дама. - Мені чимало доводилося чути про вас, панно Хаттер, і мені не до вподоби ні конкуренція, ні ваші настрої. Я прийшла, щоби зупинити вас. Ось вам! - і вона простягнула руку та махнула нею перед лицем Софі.

- Ви хочете сказати, що ви і є Відьма Пустирищ? - здригнулася Софі. Від жаху і здивування в неї щось сталося з голосом.

- Так, - відповіла дама. - І нехай це навчить вас не лізти в мої справи.

- А хіба я в них лізла? Це якась помилка! - прокректала Софі. (...)

- До речі, ви не зможете нікому розповісти про те, що вас зачарували, - додала вона.

Двері за нею бамкнули, немов похоронний дзвін.

Софі поторкала обличчя... (...) Пальці намацали м'які зморшки. Софі подивилася на руки. Вони теж були всі в зморшках і страшенно кістляві, з роздутими венами на тильному боці та вузлуватими пальцями. Софі підібрала поділ сірої спідниці - й побачила висхлі худі литки і ступні, від яких черевики повипиналися горбами. Ці ноги належали не менш ніж дев'яносторічній бабі, і виглядали надто вже по-справжньому.

Софі кинулася до дзеркала - і з'ясувала, що тепер вона не може не шкутильгати. Обличчя в дзеркалі виявилося цілком спокійним, тому що нічого іншого вона й не сподівалася побачити. На Софі дивилося лице сухорлявої старої, виснажене, коричневувате, обрамлене рідкими пасмами сивого волосся. Софі побачила свої власні очі - жовті, сльозаві, причому вираз цих очей здавався досить-таки трагічним. (...)

Зачарована Софі пішла з дому світ за очі. Після довгої виснажливої подорожі вона вийшла до Мандрівного Замку чарівника Хаула. Так з'явилася надія зняти Відьмине закляття. ^

Через Пустирище зі скреготом і гуркотом на неї сунув Мандрівний Замок чарівника Хаула. З-за його чорних зубчастих мурів у небо били хмари чорного диму. На вигляд Замок був високий, прямовисний, важкий, бридкий - і справді лиховісний.

Софі сперлася на ціпок і почала за ним спостерігати. Вона навіть не дуже злякалася, їй було радше цікаво, як він пересувається. Але головна думка, яка крутилася в цю мить у її голові, була про те, що весь цей дим неодмінно свідчить, що десь за високими чорними стінами Мандрівного Замку палає велике вогнище.

- Ну скажи, а чому б і ні? - запитала вона в ціпка. - Навряд чи чарівникові Хаулу для його колекції аж настільки потрібна моя душа. Він же викрадає тільки молоденьких дівчат!

Вона підняла ціпок і владно помахала ним у бік замку.

- Стій! - закричала вона.

Мандрівний Замок слухняно зупинився - з гуркотом і скреготом - десь за п'ятдесят футів вище по схилу. Софі не без вдячності пошкутильгала до нього. (...)
Розділ третій, у якому Софі потрапляє в Мандрівний Замок і укладає одну угоду
Софі довелося обійти весь Замок, поки одні з його чотирьох дверей відчинилися. Зрештою дівчина натрапила на помічника Хаула Майкла і той дозволив їй почекати чарівника, ^

(...) З балок стелі звисали всілякі дивні штукенції, хтозна, чи не чаклунські: гірлянди цибулин, пучки трав і зв'язки невідомих висушених корінців. Було в кімнаті й відверто чаклунське приладдя: книги в шкіряних палітурках, вигадливі пляшки, колби й реторти, і навіть старий, побурілий, вищирений людський череп.

А з протилежного боку Софі вгледіла вогнище, у якому ледь помітно палахкотів пломінець. (...)

- А чому б це нам не зробити вогонь яскравішим?.. - проговорила вона.

Деренчливий голос пролунав нітрохи не голосніше, ніж потріскування вогнища. Софі здивувалася. Вона думала, що її голос луною прокотиться просторими залами Замку. Зате поруч із нею виявився кошик дров. Софі простягнула руку і кинула у вогонь одне з полін, від чого в комин зметнувся цілий вихор синьо-зелених іскор. Софі підклала у вогнище ще одне поліно і відкинулася в кріслі, не втримавшись, однак, щоб не зиркнути - таки справді дещо нервово - через плече, тому що багряні відблиски полум'я затанцювали на відполірованому до блиску черепі. Кімнатка виявилася зовсім крихітною. У ній не було нікого, крім черепа і Софі.

- Він уже обома ногами в могилі, а я - поки що тільки однією, - потішила себе Софі.

Вона повернулася до вогнища, у якому тепер палахкотіло яскраве синьо-зелене полум'я.

- Мабуть, у дереві була якась сіль, - пробурмотіла Софі.

Вона всілася якомога зручніше, поклавши вузлуваті ноги на коминкові ґрати, примостила голову в куточку крісла і почала сонно розмірковувати, що їй потрібно зробити вранці.

Однак Софі дещо відволікало те, що у вогні їй почало ввижатися чиєсь невиразне обличчя.

- Вузьке блакитне лице, - зашепотіла Софі собі під ніс, - дуже довге й вузьке, з тонким блакитним носом. Оті кучеряві зелені язички зверху - достоту волосся. А що як я не піду, поки не повернеться Хаул? Гадаю, чарівники вміють знімати закляття. Оті багряні вогники внизу - зовсім як рот. Ну й страшнючі в тебе зуби, мій друже. А замість брів у тебе два зелених пучки полум'я...

Що найцікавіше, у всьому вогнищі було тільки два острівці жовтогарячого вогню - якраз під зеленими бровами, нібито очі, а посередині кожного з них яскріли багряні відсвіти. Софі ввижалося, що вони дивляться на неї, як справжні зіниці.

- З іншого боку, - вела далі Софі, дивлячись на жовтогарячі вогники, - щойно закляття буде знято, не встигну я й оком моргнути, як він з'їсть моє серце.

- А ти не хочеш, щоби твоє серце з'їли? - поцікавилося полум'я.

Софі не сумнівалася: з нею заговорило саме полум'я. Софі чудово бачила,

як багряно-синій рот вогненного обличчя рухається в такт словам. Голос у нього був чимось схожий на голос Софі - так само надтріснутий, як і в неї, до того ж у цьому голосі поскрипувало і стугоніло палаюче дерево.

- Звичайно ж, не хочу, - відповіла Софі. - А хто ти?

- Вогненний демон, - пояснив багряний рот.

У його голосі було більше скигління, ніж поскрипування, коли він додав:

- Я прив'язаний до цього вогнища за умовами угоди. Я не можу звідси нікуди зрушити! - тут його голос знову став зухвалим і тріс-кучим. - Ну, а як щодо тебе? Я бачу, що на тебе накладено закляття.

Це остаточно позбавило Софі сонливості.

- То значить, ти це бачиш! - вигукнула вона. - А зняти закляття ти можеш?

Запала тиша - гаряча і палахка, жовтогарячі очі на вогненному обличчі демона оглянули Софі від голови до ніг.

- Сильне закляття, - урешті-решт сказав демон. - Як на мене, це скидається на роботу Відьми Пустирищ.

- Так воно і є, - сказала Софі.

- Але справа не тільки в цьому, - протріщав демон. - Я розрізняю в цьому заклятті два шари. Ну і, як я бачу, ти нікому не можеш про це розповісти. Ну, хіба що тому, хто й так уже про це знає.

Він ще трохи подивився на Софі.

- Мені треба було б дослідити твоє закляття, - сказав він трохи згодом.

- А скільки часу це займе? - запитала Софі.

- Та, мабуть, трохи займе. Або трохи більше, ніж трохи, - відповів демон.

І додав, м'яко і вкрадливо мерехтячи:

- А чи не уклала би ти зі мною угоду? Я зніму з тебе закляття, якщо ти погодишся розірвати угоду, яка мене зв'язує.

Софі насторожено вдивилася у вузьке блакитне обличчя демона. Вигляд у нього, коли він робив цю пропозицію, був явно підступний. У всіх книжках, які Софі доводилося читати, говорилося, наскільки небезпечно укладати будь-які угоди з демоном. До того ж не було ніяких сумнівів у тому, що цей демон надзвичайно злий. Узяти хоча б ці його довжелезні багряні зуби...

- А ти це чесно? Зовсім чесно? - поцікавилася вона.

- Ну, не зовсім, - зізнався демон. - Але хіба тобі хочеться залишатися в такому вигляді до самої смерті? Я думаю, що це закляття скоротило тобі життя років десь так на шістдесят.

Думати про це було огидно, тому досі Софі намагалася уникати цієї думки.

Проте ця думка якраз усе й змінювала.

- А що, твоя угода - вона із чарівником Хаулом, так? - запитала Софі.

- Авжеж, - сказав демон.

У його голосі знову почулося скигління.

- Я прикутий до цього вогнища і не можу відсунутися далі ніж на фут. Я змушений виконувати більшу частину тутешньої магії. Я повинен утримувати Мандрівний Замок, переміщати його і влаштовувати різні спецефекти, щоби відлякувати людей, а також робити все

інше - усе, що тільки забажає Хаул. А Хаул, щоби ти знала, зовсім безсердечний.

Софі не треба було пояснювати, що Хаул безсердечний. З іншого боку, цей демон, швидше за все, нітрохи не кращий. (...)

- То ти згодна укласти угоду?

- Якщо ти погоджуєшся зняти з мене закляття, - відповіла Софі з непереборним відчуттям, що сказала щось абсолютно фатальне.

- Значить, ми домовилисяі - вигукнув демон, і його довгасте обличчя злетіло аж попід комин. - Я зніму з тебе закляття, коли ти розірвеш мою угоду. Обіцяю, тої ж таки миті!

- Ну, то скажи мені, як її розірвати, - зажадала Софі.

Жовтогарячі вогники блимнули на неї, а тоді відвели погляд.

- Не можу. За нашою з ним угодою, ні я, ні чарівник Хаул не маємо права розкрити головну умову цієї угоди.

Софі зрозуміла, що її обвели круг пальця. (...)

- Але якщо мені треба дивитися і слухати, виходить, мені доведеться залишитися тут, у Мандрівному Замку Хаула, - запротестувала вона.

- Усього лише десь на місяць! І не забувай, що мені ж також потрібен час на те, щоби дослідити твоє закляття! - благально промовив демон.

- Ну, але як я зможу пояснити йому, чому я тут? - запитала Софі.

- Щось придумаємо! Хаул у справах зазвичай зовсім безпорадний... Знаєш, - додав демон з лютим сичанням, - він настільки поглинутий самим собою, що майже не помічає того, що робиться довкола нього. Ми зможемо водити його за носа весь час, поки ти залишатимешся тут.

- Ну, добре, - згодилася Софі. - Я залишуся. А ти придумай для мене відмовку.

Вона зручно вмостилася в кріслі, а демон заходився думати. Думав він уголос, бурмочучи з потріскуванням і мерехтінням... (...) Софі міцно заснула, з невиразною підозрою, що саме зараз її зачаровують, а не тільки розважають, але це її не вельми турбувало. Зовсім скоро вона звільниться від закляття...

Щоб звільнитися від чарів, Софі довелося прожити в Замку Хаула набагато довше, ніж вона сподівалася, і розгадати чимало загадок. Дівчина мала подружитися з вогненним демоном, зловити падучу зірку, підслухати спів русалок, відшукати мандрагору... Поміж прибиранням бруднющого Замку, біганиною в семимильних чоботах і візитами до короля Софі намагалася зрозуміти, що тримає демона вогню біля Хаула та як розірвати угоду й повернути молодість.

Під час своєї пригоди дівчина дізналася, що Хаул надзвичайно обдарований чарівник і по суті добра людина. Він сам поширює чутки про свою кровожерливість, аби уникнути зайвої уваги й відповідальності. Вхідні двері Замку насправді виявилися порталом, що відкривався в чотирьох різних місцях. Зрештою Софі усвідомила, що має дар наділяти предмети душею, і з його допомогою позбулася закляття. ^
Переклад А.Поритка
Запитання і завдання до прочитаного

1. Схарактеризуйте світ, у якому відбувається дія твору Джонс. Чим відрізняється країна Інгарія від казкових країн, зображених іншими письменниками?

2. Які риси характеру притаманні Софі?

3. З якими таємницями стикнулася героїня, потрапивши до Замку Хаула?

4. Які фантастичні явища та істоти діють у романі? З'ясуйте роль фантастичних елементів у творі.

5. Філологічний майстер-клас. Робота в парах. Знайдіть у романі детективні та казкові елементи. Що нового привнесла письменниця в елементи традиційної чарівної казки, використані у творі? Визначте ознаки жанру фентезі в прочитаних уривках.
ЛІТЕРАТУРНИЙ НАВІГАТОР
Нове знайомство

Видатний письменник-фантаст Айзек Азімов (Ісаак Юдович Озимов) з'явився на світ 2 січня 1920 р. в містечку Петровичі під Смоленськом. За три роки після його народження родина переїхала до США й оселилася в Брукліні.

Вищу освіту Азімов здобув у Колумбійському університеті (Нью-Йорк) на факультеті хімії, згодом закінчив аспірантуру й захистив кандидатську дисертацію. У 1949 р. майбутній письменник отримав посаду викладача на медичному факультеті Бостонського університету, що відкривало непогані перспективи для розвитку його наукової кар'єри. Однак на той час він був захоплений своєю найбільшою пристрастю - літературною творчістю.

У цілому Азімов написав близько п'ятисот художніх і науково-популярних книжок. Деякі з вигаданих ним термінів - як-от "робототехніка" (або "роботика"), "позитронний", "психоісторія" (тобто наука про поведінку великих груп людей) - увійшли в культурний і науковий обіг. Серед своїх численних художніх творів письменник найбільше цінував оповідання "Останнє питання", "Двохсотлітня людина", "Потворний хлопчисько" та роман "Навіть боги".

Книжкове частування

У 1957 р. відбулася перша публікація повісті Азімова "Фах". У цьому творі фантаст змальовує далеке майбутнє, коли процес вибору й опанування професії докорінно змінився. Люди більше не навчаються за підручниками й на практиці. Натомість спеціальні машини за лічені хвилини записують у їхній мозок потрібні знання.

Саме так у вісім років кожну дитину навчають читання й письма. А у вісімнадцять юнаки й дівчата проходять машинне тестування, за результатами якого їм призначають найбільш відповідну професію і знову записують у мозок необхідну інформацію. Вільного вибору професії немає, висновок машин вважається остаточним. Ще за півтора року молоді фахівці беруть участь в Олімпіаді і залежно від показаних результатів отримують більш або менш престижне місце роботи.

Такий підхід влаштовує всіх, але Джордж Плейтен ще в дитинстві вирішив, що буде програмістом...

Запитання для самостійного опрацювання твору

1. Що свідчить про високий ступінь розвитку змальованої в повісті цивілізації?

2. Як поводився Джордж у день Читання? А в день Освіти? Чому ці свята були важливими в житті кожного землянина?

3. Як і чому Джордж потрапив до Інтернату? Чому він почувався невдоволеним у цьому закладі?

4. Які риси характеру виявив Джордж під час Олімпіади і в розмові з нові-анином? Що свідчить про нестандартність мислення головного героя?

Нове знайомство

Корнелія Функе - відома німецька письменниця. Її твори, видані величезними накладами, здобувають престижні премії в галузі дитячої літератури й міцно тримаються на перших сходинках книжкових хіт-парадів.

Авторка народилася 1958 р. у місті Дор-стен (Вестфалія). У дитинстві вона мріяла стати пілотом або астронавтом, багато подорожувати, а найбільше - змінити світ на краще... Пізніше, згадуючи свої фантазії, Функе розповідала: "Якби я не стала письменницею, я б стала відьмою-знахаркою. Я посадила б величезну клумбу у формі людського тіла, і на кожній його частині росли б трави, які допомагають вилікувати відповідні хвороби".

Опанувавши професію ілюстратора в гамбурзькому Коледжі дизайну, Корнелія спробувала працювати за фахом, але невдовзі

розчарувалася: малювати ілюстрації до книжок, які їй не подобалися, було доволі важко. Певний час Функе працювала в соціальній галузі; саме тоді й зауважила, що дітям, які опинилися в скрутних життєвих обставинах, подобаються вигадані нею історії. Сумній дійсності Корнелія протиставила чарівний світ магії, де добро завжди перемагає, а щира дружба й кохання долають будь-які перешкоди.

Так Функе почала писати в жанрі фентезі. Одна по одній з'являлися її книжки про мисливців за привидами й чорнильне серце, про короля злодіїв і приборкувача драконів, примарного лицаря й відчайдушного шукача пригод... "Що треба зробити, аби стати письменником? Треба якомога уважніше дивитися на те, що навколо тебе, і дуже чуйно прислухатися до того, що всередині тебе. Зрештою кожен, хто здатний просидіти п'ять годин на день біля письмового стола, може стати письменником", - переконана знаменита авторка...

Книжкове частування

Визнанням і літературною славою К. Функе завдячує романам "Чорнильне серце", "Чорнильна кров" та "Чорнильна смерть" - трилогії про людей, для яких друковане слово оживає і стає реальністю.

Герої "Чорнильного серця" - дванадцятирічна дівчинка Мегі, що обожнює читати, та її батько палітурник Мортимер Фольхарт, поціновувач давніх книжок і талановитий читець. Обоє наділені дивовижним хистом: коли вони читають уголос, літературні персонажі постають у реальному світі, а хтось із людей, навпаки, потрапляє до світу книжкового.

Розпочинається історія доволі буденно: під шум нічного дощу Мегі розгортає одну зі своїх улюблених книжок... Аж ось за вікном з'являється незнайомець, і на ранок Мортимер з донькою змушені поспіхом вирушити в подорож. їх переслідують "книжкові пірати" - мисливці за книжкою "Чорнильне серце", що є магічним порталом, через який у реальний світ приходять літературні герої. Злочинцю Каприкорну, якого випадково "вичитав" Мортімер, так сподобався світ людей, що він вирішив знищити всі твори про себе, аби ніколи не повертатися в "чорнильну" реальність. Відтак за книжку в пошарпаній блідо-зеленій палітурці розгортається запекла боротьба, а на головних героїв роману чекає багато чарівного й прекрасного, нез'ясовного й страшного...

Запитання і завдання для самостійного опрацювання твору

1. Яку роль у розвитку сюжету "Чорнильного серця" відіграє прийом "оживлення" літературних героїв? Як у романі поєднано реальний і уявний світи?

2. Які пригоди й випробовування випали на долю Мегі? Схарактеризуйте вдачу дівчинки, її ставлення до життя та навколишньої дійсності.

3. Порівняйте ставлення персонажів Функе до книжки. Як ви оцінюєте роль книжки у власному житті?

4. Яку роль в романі "Чорнильне серце" відіграють афоризми Мортимера та епіграфи до розділів твору? Який із цих висловів ви обрали б за епіграф до свого читацького щоденника?
Світ фантастики та фентезі на кіноекрані
Літературна фантастика є невичерпним джерелом тем і образів | ф для сучасного кіномистецтва. Зокрема, широку популярність здобула стрічка австралійського режисера Алекса Пройаса "Я, робот" (2004), знята за мотивами творів Азімова.

Дія цього кінофільму відбувається в 2035 р. Роботи стали цілком звичною частиною побуту, але є люди, які бачать у них передусім загрозу. Не довіряє машинам і поліцейський Дел Спунер (його роль виконав талановитий голлівуд-ський актор Уїлл Сміт). Він розслідує вбивство, у якому підозрює робота. Ідеться про можливість порушення Закону про Роботів ("Робот ніколи не піднімає руки на людину"). Ситуація наближається до катастрофічної: якщо машини можуть порушувати цей закон, то вже нічого не завадить їм захопити тотальний контроль над людством. Розв'язати суперечності співіснування роботів і людини, на думку творця кінокартини, - одне з основних питань майбутнього існування суспільства.

Цікаво, до речі, що А. Азімов як визнаний письменник-фантаст неодноразово виступав консультантом науково-фантастичних фільмів, найпопулярнішим з яких став серіал "Зоряний шлях".

У 2004 р. на Венеціанському кінофестивалі відбулася прем'єра роботи легендарного режисера аніме ⁷⁴ Хаяо Міядзакі "Мандрівний Замок".

Це була перша японська мультиплікація, що відкрила фестиваль. Стрічка здобула приз - "Золоту Озеллу".

Аніме-екранізацію роману Джонс "Мандрівний Замок Хаула" створено на комп'ютері, але тло й персонажі намальовані вручну. Загалом було знято тисяча чотириста сцен. Замок Хаула, який складався з вісімдесяти елементів, змінювався і перебудовувався кілька разів протягом фільму залежно від зображуваних подій. Серед творчих знахідок Мія-дзакі варто відзначити оригінальний прийом, що передає внутрішні переживання головної героїні, - постійні раптові перетворення зачаклованої Софі зі старенької в молоду дівчину.

1. Перегляньте кінофільм А. Пройаса "Я, робот" (2004). Визначте, які засоби сучасного кіномистецтва допомагають втілити на екрані фантастичний світ творів Азімова.

2. Перегляньте аніме-фільм "Мандрівний Замок" (режисер X. Мія-дзакі, 2004 р.). Укажіть у ньому найпомітніші відхилення від літературного сюжету. Чи виправдані вони, на ваш погляд? Аргументуйте свою відповідь.
Підсумкові запитання і завдання
Перший рівень

1. Назвіть художні твори, написані в жанрі фентезі.

2. У якій країні відбуваються події роману Д.В. Джонс "Мандрівний Замок Хаула"?

3. Назвіть головних героїв твору "Мандрівний Замок Хаула".

Другий рівень

1. Яке закляття наслала Відьма Пустирищ на Софі?

2. Чому жителі Маркет-Чіппінга боялися чарівника Хаула?

3. За якої умови вогненний демон зголосився зняти із Софі чари?

Третій рівень

1. Дайте визначення поняття "фентезі".

2. Як у романі "Мандрівний Замок Хаула" поєднано детектив і казку?

3. Які пригоди й випробовування випали на долю головної героїні роману Д.В. Джонс?

Четвертий рівень

1. Схарактеризуйте внутрішній світ Софі.

2. Які моральні цінності утверджує Д.В. Джонс у романі "Мандрівний Замок Хаула"?

3. Які казкові мотиви використано у творі "Мандрівний Замок Хаула"? Теми творів

1. "Чи легко жити у світі магії?"

2. "Чи можуть чари змінити людину? (За романом Д.В. Джонс "Мандрівний Замок Хаула")".

3. "Таємниці Мандрівного Замку (За романом Д.В. Джонс "Мандрівний Замок Хаула")".

Клуб книголюбів

1. Групова робота. Розділіться на три групи і виконайте одне із запропонованих завдань.

A. Порівняйте образи Софі з "Мандрівного Замку Хаула", Полліанни з однойменної повісті Е. Портер та Аліси з казки Льюїса Керролла "Аліса в Країні Див". Визначте, що їх споріднює і що різнить.

Б. Порівняйте казкові світи Країни Далекої (А. Ліндгрен "Mio, мій Mio"), Інгарії ("Мандрівний Замок Хаула") та Долини Мумі-тролів (цикл творів про Мумі-тролів Т. Янсон). Яку роль відіграють у згаданих текстах чарівні елементи?

B. Прочитайте один з романів К.С. Льюїса із циклу "Хроніки Нарнії". Визначте спільне та відмінне в поєднанні уявного й реального світів у творчості Д.В. Джонс і К.С. Льюїса.

2. Подискутуймо! Робота в парах. Обговоріть одне з поданих запитань. Готуючись до дискусії, стисло занотуйте основні міркування й докази на користь своєї позиції.

А. Чому Софі не здивувалася і не злякалася, коли зрозуміла, що перетворилася на стареньку (за романом Д.В. Джонс "Мандрівний Замок Хаула")?

Б. Чи можна вважати прообразом Мандрівного Замку Хаула хатинку на курячих ніжках з фольклорних казок?

3. Творча лабораторія. Д.В. Джонс не лише створила безліч чарівних світів, але й написала кілька статей, у яких дала рекомендації авторам-початківцям. Спробуйте написати про паралельні виміри, скориставшись порадами письменниці:

1. Починайте з найцікавішого.

2. Не плануйте твір у деталях.

3. Уявляйте, а не описуйте.

4. Перетворюйте на героїв своїх знайомих.

5. Поставте себе на місце героїв.
Повторення і узагальнення вивченого
Теоретична розминка

1. Дайте визначення понять "оригінал", "переклад", "переспів". Чим відрізняються переклад і переспів одного й того самого твору?

2. Які твори називають билинами? Чим вони відрізняються від казок?

3. Дайте визначення жанру балади. Назвіть фольклорні та літературні балади.

4. Дайте визначення історичного роману. Поясніть, що таке історичний та місцевий колорит.

5. Дайте визначення поняття "літературний детектив". На чому тримається інтрига в детективних творах?

6. Як ви розумієте поняття "художній час", "художній простір"? Що їх відрізняє від фізичного часу та простору? Обґрунтуйте відповідь прикладами з вивчених літературних творів.

7. Чим новела відрізняється від оповідання? Назвіть різновиди новел за змістом.

8. Чим фентезі відрізняється від наукової фантастики? Поясніть відмінності між цими жанрами на прикладах прочитаних творів.

Практикум

1. У поданому переліку знайдіть твір, який НЕ належить до жанру балади.

* "Вересовий трунок" Р.Л. Стівенсона;

* "Рукавичка" Ф. Шиллера;

* "19 жовтня" (1825) О. Пушкіна.

2. У наведеному переліку знайдіть твір, який НЕ належить до новел.

* "Останній листок" О. Генрі;

* "Павутинка" Р. Акутагави;

"Світязь" А. Міцкевича;

* "Чарівна крамниця" Г. Уеллса.

3. У поданому переліку знайдіть твір, який НЕ належить до детективів.

* "Золотий жук" Е.А. По;

"Останній дюйм" Дж. Олдріджа;

* "Пістрява стрічка" А. Конан Дойла;

"Спілка рудих" А. Конан Дойла.

4. Назвіть твори, у яких:

зображено Другу світову війну;

* змальовано картини з життя середньовічних лицарів; оспівано дружбу й кохання;

* опоетизовано історію Київської Русі; поєднано реальне і фантастичне;

* розслідується злочин;

* простежуються біблійні мотиви.

5. Упізнайте письменників.

Цей автор...

* багато років творив під маскою Великого Невідомого;

* попри тяжку хворобу багато подорожував, а наприкінці життя оселився на острові Самоа;

* захоплювався різноманітними видами спорту;

* став відомим письменником під час перебування у в'язниці;

* вважав Індію батьківщиною, хоча й не був індійцем за походженням;

* усю свою творчість присвятив темі Другої світової війни.

6. Продовжте речення й укажіть назви творів, у яких діють описані персонажі. Цей герой...

* зазнавши жорстокого нападу акул, вирішив...

погодився обстоювати честь скривдженої дівчини на "Божому суді", який завершився...

вийшов на арену із хижаками, щоб...

* усе життя мріяв створити шедевр, натомість намалював... штовхнув дівчину в урвище, щоб...

* не погодився відкрити таємницю неповторного напою своєї батьківщини, тому...

* знайшовши пергамент з намальованим черепом, розкрив...
Це матеріал з підручника Зарубіжна Література 7 клас Волощук

# data[].attributes.attachment_link.title
Діана Вінн Джонс - "Мандрівний замок Хаула" читати онлайн, критика, біографія письменника

# data[].attributes.attachment_link.description
Літературний багаж. Пригадайте твори, у яких зображено дивовижні чарівні світи, де панують магія і містика. Якими незвичайними якостями наділено героїв цих творів? Діана Вінн Джонс - одна з найяскравіших і самобутніх зірок на небосхилі сучасної літератури для юнацтва. Її письменницька "візитівка" - захопливий лабіринт чарівних паралельних світів, що пов'язані між собою магічними порталами.

# data[].attributes.headline
Діана Вінн Джонс 

# data[].attributes.subject
Діана Вінн Джонс 

# data[].attributes.body
"Мандрівний замок Хаула" (Скорочено)

# data[].attributes.headline
Аніме "Ходячий замок" - номінація "Оскар"

# data[].attributes.subject
Аніме "Ходячий замок" - номінація "Оскар"

# data[].attributes.attachment_link.title
Ходячий замок

# data[].attributes.headline
Буктрейлер за книгою М. Аромштам "Коли відпочивають янголи".

# data[].attributes.subject
Буктрейлер за книгою М. Аромштам "Коли відпочивають янголи".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Хмельницька обласна бібліотека Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер за книгою М. Аромштам "Коли відпочивають янголи".

# data[].attributes.headline
Читаем повесть М.Аромштайн  "Когда отдыхают ангелы"

# data[].attributes.subject
Читаем повесть М.Аромштайн  "Когда отдыхают ангелы"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Средневековые богословы всерьез обсуждали, сколько ангелов может поместиться на кончике иглы, но так и не пришли к единому решению. Про ангелов до сих пор ничего толком не известно.

Говорят, они умеют летать. И у них, наверное, есть крылья. Но есть ли у ангелов ноги? Можно ли сказать: "Ангелы сбились с ног"? Или надо говоришь: "Ангелы сбились с крыльев"?

Все могло сложиться по-другому, если бы у меня был папа. Тогда мама могла бы с ним посоветоваться. Посоветовалась и не отдала бы меня учиться к Татьяне Владимировне. Татьяна Владимировна не сказала бы: "Встать! Руки за голову!" Дедушка не пришел бы в ужас и не стал бы настаивать на моем переводе в другую школу. И я не попала бы в класс к Марсём. Это Марсём рассказала нам об ангелах - о том, что они должны отдыхать. С тех пор прошло много лет. Но когда со мной что-нибудь случается - плохое или хорошее, - я об этом вспоминаю.

А если бы у меня был папа, я никогда бы об ангелах не узнала. Поэтому неизвестно, хорошо это или плохо, что его тогда не было.

Конечно, я знала: так не бывает, чтобы папы вообще не существовало. Где-нибудь - во времени или в пространстве - он обязательно есть. Должен быть. Хотя бы на Луне. Мой папа, например, жил в далекой, прекрасной Франции, на родине шампанского, великих революций и гениальных художников. Это немного ближе, чем на Луне. Но, с точки зрения практической жизни, родина художников от Луны ничем не отличается. Поэтому Наташка и пыталась меня убедить, что всякие там папы - просто рудименты и атавизмы.

Слова "рудименты и атавизмы" Наташка произносила громко и отчетливо и не уставала объяснять их значение. Рудименты и атавизмы - это органы. Они требовались человеку, когда он был животным. А потом, в ходе эволюции, человек этими органами пользоваться перестал, и они за ненадобностью стали исчезать. Не сразу, конечно, а постепенно. Сначала ненужные органы становились очень маленькими, а потом и вовсе рассасывались. Чтобы ненужные органы исчезли, должно пройти много времени - иногда миллион лет. Но некоторым органам этого мало. Вот хвост у людей рассосался, и от него осталось две-три косточки - не больше. Это почти незаметно. А аппендикс и гланды не рассосались. Пользы от них никакой, зато неприятностей они доставляют порядочно. Поэтому их вырезают. Не всем, конечно: это же больно. Но жить без аппендикса и гланд можно. Даже очень хорошо без них жить, потому что они - рудименты и атавизмы.

Наташка с жестким удовольствием заносила в этот ряд еще и пап, хотя, на мой взгляд, их нельзя было без оговорок приравнивать к аппендиксу. Но она изо всех сил пыталась донести до моего сознания суть последних научных достижений: дети появляются на свет вовсе не по причине наличия папы, а из-за того, что сперматозоид сливается с яйцеклеткой. Раньше, может быть, папа и был необходим. Но только в те времена, когда люди были совсем дикими. А теперь все изменилось. Не понимают таких простых вещей только хулиганы и какие-нибудь отсталые люди, которые и зубы-то чистят пальцем. Из рассказов Наташки получалось, будто яйцеклетки и сперматозоиды - автономные существа, перемещающиеся в пространстве загадочным образом. Наташка не опускалась до уточнения мелких деталей и в подтверждение своих слов ссылалась на авторитетный источник - детскую энциклопедию под названием "Откуда я появился?". Она открывала ее то на одной, то на другой странице и с видом человека, собаку съевшего в вопросах размножения, тыкала пальцем в рисунки. На одной картинке был нарисован большой ромбик с желтым шариком и белыми мешочками внутри, а вокруг - кружочки с хвостиками, похожие на головастиков. Под картинкой было написано: "Сперматозоиды вокруг яйцеклетки". На другой картинке один головастик прорывал контур ромбика, так что снаружи болтался только его хвостик. А на третьей вместо одного ромбика были нарисованы два, плотно прижатых друг к другу, и стояла подпись: "Клетка начинает делиться".

"Ну что? Видишь?" - торжествовала Наташка. По ее словам получалось, что главное - вовремя отловить этих головастиков и поместить в надежное место, в пробирку. А потом можно распоряжаться ими по своему усмотрению. И не нужно никаких пап. Никаких дурацких свадеб, которые пожирают огромные деньги, никакой стирки вонючих носков, всех этих ужасных и унизительных усилий, которые все равно кончаются разводом. А что такое развод для ребенка? Это как рана. Будто тебе вдруг взяли да что-нибудь отрезали. Пусть даже и какой-нибудь рудимент.

Тут я ничего не могла возразить. Наташке было виднее: ее родители в это время разводились. В результате она совсем перестала делать уроки и испытывала терпение Марсём, сочиняя истории про кота, писающего на тетрадки, про свое активное участие в дорожных происшествиях и про страшную занятость по выходным в связи с поездками к таинственной тете - источнику знаний про рудименты и атавизмы. На самом деле она часами сидела на диване, разглядывала энциклопедию и строила планы по поводу выведения собственных детей в пробирках с помощью последних достижений научного прогресса. Она хотела двух девочек и одного мальчика.

Желая обрести во мне единомышленника, Наташка прибегала еще к Одному аргументу: клеточный подход к проблеме избавлял от риска влюбиться без взаимности. Благодаря автономному существованию сперматозоидов и яйцеклеток, отсутствие взаимности никак не отражалось на возможности завести детей и жить счастливой семейной жизнью. Не то чтобы подобная перспектива очень меня радовала, но я тогда была влюблена в Егора и нуждалась в каком-нибудь утешении.

Правда, утешение это было слабым. Другое дело, если бы у меня был папа (пусть даже это и рудимент!), с которым я могла бы ходить за руку - туда, где делаются настоящие мужские дела. И там мы бы случайно встретили Егора с его папой, и наши папы подружились бы. Они бы по-мужски жали друг другу руки и что-нибудь делали вместе. А мы бы с Егором им помогали. И тоже сильно подружились. Стали бы как брат и сестра. И тогда Егор часто приходил бы ко мне в гости, и танцевал бы со мной на уроках хореографии. Он был бы всегда рядом. Почти всегда. А случись что-нибудь, он бы меня защитил. Или спас. Ведь он такой умный, такой сильный и хороший! И все девчонки умерли бы от зависти. А я бы не загордилась, нет. Ну, да! Вот я, а вот Егор. И мы всегда вместе. Что в этом такого особенного?

Но у меня не было папы, который мог обеспечить мне такую счастливую жизнь. Он жил на родине шампанского, во Франции. А это почти как на Луне. Иногда, мечтая о дружбе с Егором, я представляла, как папа в выходной день сидит в ресторане на самом высоком этаже Эйфелевой башни, с бокалом этого самого шампанского, а перед ним, как на ладони, весь город. И он Думает: "Как там моя девочка, моя дочь? Надо бы пригласить ее в гости, вместе с другом Егором, - показать им Париж с высоты птичьего полета".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
когда отдыхают ангелы

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
марина аромштам

# data[].attributes.attachment_link.title
Когда отдыхают ангелы | Марина Аромштам | LoveRead.ec - читать книги онлайн бесплатно

# data[].attributes.attachment_link.description
Средневековые богословы всерьез обсуждали, сколько ангелов может поместиться на кончике иглы, но так и не пришли к единому решению. Про ангелов до сих пор ничего толком не известно. Говорят, они умеют летать. И у них, наверное, есть крылья. Но есть ли у ангелов ноги? Можно ли сказать: "Ангелы сбились с ног"?

# data[].attributes.headline
МИР КЛАЙВА СТЕЙПЛЗА ЛЬЮИСА. ХРОНИКИ НАРНИИ

# data[].attributes.subject
МИР КЛАЙВА СТЕЙПЛЗА ЛЬЮИСА. ХРОНИКИ НАРНИИ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кратко о статье: Говорят, когда Клайв С. Льюис писал свои "Хроники Нарнии", он задумывал пересказать для детей Библию. В какой-то степени так оно и вышло - но, помимо основной задачи, писатель создал интересный, необычный и мудрый мир фэнтези, в который мы с вами - через щелку в платяном шкафу - и заглянем.

Лев открыл пасть, но не запел и ничего не сказал, только дохнул на стоявших вокруг него. Из-за дневного, синего неба послышалось пение звезд. Сверху (или ото льва?) сверкнула молния, не обжигая никого, и самый дивный голос, какой только слышали дети, произнес:

- Нарния, Нарния, Нарния, встань! Потоки, обретите душу! Деревья, ходите! Звери, говорите! И все любите друг друга.

Клайв С. Льюис, "Племянник чародея"

Название мира: Нарния

Создатель: Клайв Стейплз Льюис

Происхождение: литература

Всё началось задолго до того, как восьмилетняя Люси Певенси забралась в платяной шкаф в доме профессора Керка и, пройдя между шубами, встретила в заснеженном лесу живого фавна. Дело было, разумеется, в шкафе, но шкафы в нашем мире сами собой не появляются. Шкаф профессора Дигори Керка был срублен из яблони, семена которой юный Дигори принес из Нарнии: именно в те времена всё и началось.
Мироходцы

Наш подлунный мир не место для магии и чародейства, и все, кто этого не понимает, жестоко расплачиваются. Как, например, Эндрю Кеттерли: этот почтенный джентльмен викторианской эпохи, именовавший себя чародеем, больше смахивал на обыкновенного сумасшедшего. Безумные глаза, растрепанные волосы, дерганые движения... Зато - тайные знания (о которых, впрочем, неприлично рассказывать детям). Зато - шкатулка атлантской работы, где хранилась пыль, позволяющая путешествовать между мирами. После опытов на морских свинках мистер Кеттерли отправил в рискованное путешествие собственного племянника Дигори и его подругу Полли. Но попали они всё еще не в Нарнию.

Каждый творец, который создает Мультивселенную, рано или поздно оказывается перед вопросом: а как, собственно, устроено сообщение между многочисленными мирами? Одни разрабатывают разветвленную систему порталов. Другие считают, что переход между мирами случается во время путешествия. Третьи придумывают некую межмировую реальность, откуда можно попасть в любую из вселенных. Так поступил и Льюис: Полли и Дигори переносятся из Лондона конца 19 века в Лес-между-мирами - безмолвное, сонное, дурманящее место, вместе с тем полное скрытой жизни и энергии. В лесу множество прудов, и каждый ведет в свою реальность. Мы знакомимся только с тремя: нашей Землей, Нарнией и миром Чарна.

Мир Чарна - яркая иллюстрация того, что вселенные могут стариться и умирать. Полли и Дигори оказываются в типичных декорациях постапокалипсиса: бесконечные руины гигантского дворца, мертвая тишина и безлюдие, освещаемые уставшим багровым солнцем. Из любопытства Дигори пробуждает последнюю владычицу этого мира - красивую, но жестокую королеву Джедис, уничтожившую всех своих подданных. Заклятие над миром падает, Чарн начинает умирать, дети бегут обратно на Землю, а Джедис увязывается за ними. Чтобы восстановить статус-кво, Дигори и Полли отправляются еще в одно путешествие между реальностями, на этот раз в куда более широкой компании: к мироходцам невольно присоединяются дядя Эндрю, лошадь и лондонский кэбмен. Вшестером они наблюдают, как рождается Нарния.

Если гибель Чарна больше всего напоминает постапокалипсис, то появление Нарнии вызывает в памяти библейский миф о Сотворении мира и первые страницы "Сильмариллиона". Нарния рождается по воле бога - златогривого льва Аслана, - который пробуждает ее из ничего своей песней. Разделяются твердь, небо и море. Прорастают деревья, появляются звери и птицы, фавны, дриады и гномы. Появление гостей из иных миров не спутывает карты: из монет дяди Эндрю вырастают золотое и серебряное деревья, а в сердцах брошенный колдуньей Джедис обломок лондонского столба превращается в живой фонарь. Аслан собирает некоторых животных и дает им дар разума и речи, английская лошадь Земляничка становится крылатым пегасом, а кэбмен и его жена - первыми королями Нарнии. Так появляется традиция, которая соблюдалась на протяжении тысячелетий: править волшебной страной могут только сыны Адама и дочери Евы.

По своему замыслу Нарния должна была стать благословенным, гармоничным краем, где было бы место для каждого и каждый испытывал бы Радость жизни. Однако Полли и Дигори невольно привели сюда Зло. Королева Джедис, которая не оставила властолюбивых планов, стала главным врагом Аслана. Мы не можем с уверенностью сказать, была ли она Белой Колдуньей, заморозившей на сто лет Нарнию, Дамой в зеленом, очаровавшей единственного наследника нарнийского престола, или птицеголовой Таш, главным божеством агрессивного Тархистана. Да и не это главное. Главное - что по вине людей в Нарнию проникло Зло. Но всякий раз, когда оно поднимало свою многоликую голову, на его пути вставали златогривый Лев - и дети из нашего мира.

Порядок чтения

Племянник чародея (The Magician's Nephew, 1955)

Лев, колдунья и платяной шкаф (The Lion, the Witch and the Wardrobe, 1950)

Конь и его мальчик (The Horse and his Boy, 1954)

Принц Каспиан (Prince Caspian, 1951)

"Покоритель зари", или плавание на край света (The Voyage of the Dawn Treader, 1952)

Серебряное кресло (The Silver Chair, 1953)

Последняя битва (The Last Battle, 1956)

Нарния и окрестности

Сама по себе Нарния невелика: за пару дней можно пройти ее от западных гор до восточного побережья. Здесь нет больших городов, только у впадения реки Беруны в океан высится столица - замок Кэр-Паравэл. Оно и понятно: ведь живут здесь в основном не люди, а наделенные речью звери - потомки тех пар "каждой твари", в которых Аслан вдохнул разум при творении мира, - и разнообразные существа из земных мифологий. Козлоногие фавны и сатиры, покровительницы лесов дриады, подземные мастера гномы, речные духи наяды, кентавры, нимфы... Пожалуй, единственные незнакомые нам существа, которых придумал сам Льюис - квакли-бродякли, унылые и долговязые болотные жители с лягушачьими чертами. Впрочем, и они замечательно вписываются в общую картину этого радостного и спокойного мира.

В горах к югу от Нарнии расположена дружественная Орландия (Арченланд), где правит боковая ветвь королевской династии Кэр-Паравэла. Кроме того, Нарнии принадлежит несколько островов в восточном океане. Еще дальше к востоку находится целое ожерелье волшебных островов, на каждом из которых - свое чудо. Один населен невидимками, на другом сны становятся явью, третьим управляет старик - звезда в отставке... А за ними - край света, где море низвергается в бесконечность величественным водопадом. Впрочем, где-то там, на востоке же, возможно, и за пределами мира Нарнии находится страна Аслана - высокая цветущая гора, где обитает божественный Лев и откуда он приходит к своим подопечным в тяжелые времена.

А тяжелые времена наступают в Нарнии нередко, ибо окружена она воинственными и могущественными соседями. К югу от орландских гор, за пустыней, лежит громадная империя Тархистан (Калормен), основанное беглецами из Орландии. Здесь правят смуглые и властолюбивые тарханы, здесь в порядке вещей рабство и завоевательные походы, здесь недолюбливают северян и разумных зверей, и поклоняются жестокой богине Таш. Тархистанцы не раз пытались захватить Нарнию, но до последнего север отбивал их армии. Менее удачно сложились отношения с западным соседом Нарнии, Тельмаром. Эту страну основали потомки земных пиратов, обнаруживших на своем острове проход в иной мир. Тельмаринцы завоевали Нарнию и долгое время худо-бедно правили ею - всё-таки они тоже были сынами Адами и дочерьми Евы. На это время пришлось и царствование короля Каспиана X Мореплавателя, которое стало, пожалуй, Золотым веком Нарнии.

Безрадостные пейзажи Подземья.

На холодном севере находится Эттинсмур - страна великанов-людоедов. Их главный замок Харфанг расположен недалеко от руин древнего города, о котором, впрочем, почти ничего не известно. Зато отсюда можно попасть в Подземье - громадный край пещер и коридоров. В одном из подземных залов спит Отец Время, и когда он проснется и поднимется к свету, настанет последний час Нарнии.

От рассвета до заката

Он и настает - в заключительной книге "Хроник", "Последней битве". Хитростью и предательством тархистанцы захватывают отцветающую Нарнию, по опустошенным лесам и полям бродит кошмарная Таш. Последний король Тириан и прибывшие ему на выручку дети оказываются в плену завоевателей. Но всё это - суета сует, ибо трубит в рог Отец Время, и ночь падает на Нарнию. А верным Льву достается другая, настоящая Нарния, - и другая, настоящая Англия, где возможны самые невероятные встречи и где наконец-то обретается Радость. Та единственно существующая вселенная, имя которой - Рай.

Вся история Нарнии от сотворения до конца света занимает две с половиной тысячи лет. В то же время в нашем мире проходит всего полстолетия - меньше одной человеческой жизни. Нарния живет на глазах главных героев, и Льюису удается уместить поистине эпическое повествование в рамки неполных пяти десятков лет - и одного не самого толстого тома. "Хроники Нарнии" - это прекрасные сказки и прекрасные приключенческие истории, но вместе с тем они куда больше, чем просто сказки и просто приключения. Льюис писал прежде всего историю о Боге и человеке, о Творце и создании - и сделал это куда более доступно, чем тысячи и тысячи христианских проповедников. "Хроники Нарнии" - о любви, о Радости, о божественном промысле, о благой вести.

Несложно найти библейские символы, рассеянные по семикнижию. Вот, например, сам Аслан, златогривый Лев. "Апокалипсис" называет Львом из колена Иудина Иисуса Христа, а затем у средневековых мистиков златогривое животное выступает символом Спасителя. Не скрывал этого и сам Льюис: "Представьте себе, что существует земля, подобная Нарнии, и что сын Бога, ставший человеком в нашем мире, стал львом там". Неудивительно, что во второй книге "Хроник" Аслан приносит себя в жертву, чтобы спасти Нарнию. Появляется здесь и Древо Познания - яблоня, растущая в саду далеко на западе. Прилетев к ней, Полли и Дигори срывают один плод, чтобы выросшее из него дерево хранило Нарнию от врагов, - и встречают там колдунью Джедис, которая съедает яблоко для личного могущества.

Лев - Христос - Радость.

На мой взгляд, история Нарнии - метафорический пересказ истории земного христианства. Первая книга, "Племянник чародея", - о Боге, о Творении, о появлении Зла. Во второй части, "Лев, колдунья и платяной шкаф", Бог приносит себя в жертву, чтобы освободить смертных от морозных оков язычества. Третья повесть, "Конь и его мальчик", отражает период, когда христианство оказалось под угрозой ислама. Четвертая, "Принц Каспиан", рассказывает о мраке позднего средневековья. В пятой книге, "Покоритель Зари" или плавание на край света", мы видим эпоху Великих географических открытий и соблазны, с которыми сталкивались тогда мореплаватели. Шестая, "Серебряное кресло" - о мистическом умствовании и о новомодных культах, которые отвлекают мысли человека от Господа. Наконец, седьмая, "Последняя битва" - о конце света, страшном суде (который, оказывается, вовсе не страшный) и обретении Царства Небесного.

Дорога в Нарнию

В Нарнию ведут разные пути. Одни попадают сюда через Лес-между-мирами. Другие заходят в зачарованный платяной шкаф. Третьи проваливаются в ожившую внезапно картину. Четвертых зов Аслана попросту бесцеремонно выдергивает из привычной действительности. Но в течение последних пятидесяти лет миллионы людей во всех уголках мира попадали в Нарнию со страниц книг Клайва С. Льюиса. В конце восьмидесятых было выпущено пять книг-игр по миру Нарнии - читателю предлагалось отправиться в собственное приключение, "прыгая" по пронумерованным главкам, - но о полноценной атаке индустрии развлечений речи еще не шло. Вместе с тем, книги Льюиса оставались на вершине популярности: к нашему времени "Хроники Нарнии" вышли на трех десятках языков почти 90-миллионным суммарным тиражом.

Герой, нарушивший размеренную жизнь Нарнии, сегодня известен всем. Это молодой волшебник в очках и со шрамом на лбу - Гарри Поттер, который доказал, что детское фэнтези может быть коммерчески успешным и невероятно прибыльным делом. Студия Диснея решила, что "Хроники Нарнии" вполне могут стать их "Гарри Поттером" - и запустила съемки фильма с беспрецедентным для этого производителя бюджетом, режиссером обоих "Шреков" Эндрю Адамсоном и спецэффектами уровня "Властелина Колец" от "Weta Digital". Рука об руку с кинематографистами работают игроделы: не за горами и 3D-Action по "Льву, колдунье и платяному шкафу". Не отстает и книжная часть: в ушедшем году на свет появились многочисленные "путеводители" по Нарнии, книги о создании фильма, а издатель книг Льюиса "HarperCollins" обмолвился о том, что планирует выпустить серию нарнийских романов, написанных анонимными авторами. Что произойдет дальше, предугадать несложно: из-под маховика индустрии развлечений посыплются коллекционные фигурки, настольные игры, официальные копии мечей и плюшевые игрушки со знакомым лейблом.

С одной стороны, это хорошо. Классика детской фантастики станет еще популярнее, старые поклонники "Хроник Нарнии" смогут еще ближе прикоснуться к любимому миру, а непосвященным станет легче узнать о нем. С другой стороны - не потеряется ли во всей этой финансовой круговерти та христианская основа, которая и составляет основу "Хроник"? Без всякого сомнения, потеряется: религиозность нынче не в чести, - но таков порядок вещей. Хочется надеяться только, что до издания "исправленных" и "политкорректных" "Хроник" дело не дойдет.

Это интерсно

Настольные "Хроники Нарнии" (1988).

В 1914-1917 годах молодой Клайв С. Льюис обучался в частном порядке у профессора У. Т. Керкпатрика, который привил будущему писателю любовь к скандинавской мифологии. Несмотря на то, что Керкпатрик был атеистом, Льюис явно вдохновлялся образом своего учителя, когда создавал профессора Дигори Керка.

Итальянский город Нарния (современный Нарни), расположенный в 85 километрах к северу от столицы, упоминается в "Истории Рима" Тита Ливия.

"Джедис" на языке фарси означает "ведьма", "Аслан" на турецком - "лев". "Кэр-Паравэл" переводится со староанглийского как "Меньший двор".

"Последняя битва" получила премию Карнеги - самую престижную награду в области детской литературы.

Фильм Эндрю Адамсона станет не первой экранизацией "Хроник Нарнии". До него вышло несколько телеверсий. В 1968 - черно-белый фильм "Лев, колдунья и платяной шкаф", в 1979 - мультфильм по той же книге, а в восьмидесятых - три фильма для "BBC": всё те же "Лев, колдунья и платяной шкаф", "Принц Каспиан и плавание "Покорителя Зари" (по двум книгам) и "Серебряное кресло".

По мотивам книг и вышеперечисленных фильмов вышло четыре настольные и три компьютерные игры - последние, правда, ныне безнадежно устарели.

Джон Р. Р. Толкин отнесся к черновикам "Льва, колдуньи и платяного шкафа" с большим скептицизмом. Льюис ценил мнение друга настолько, что чуть не бросил писать книгу.

* * *

В конце повести "Повелитель Зари", или плавание на край света" Люси и Эдмунд Певенси беседуют с Асланом, провожающим их обратно в Англию, и сожалеют о том, что там им не придется встретиться со Львом. Аслан отвечает, что бывает и на Земле: "Только там я зовусь иначе. Учитесь узнавать меня и под другим именем. Для этого вы и бывали в Нарнии. После того, как вы узнали меня здесь, вам легче будет увидеть меня там". Точно так же, мне думается, надо относится и к нынешнему "буму" вокруг Нарнии - и тогда даже в донельзя политкорректном массовом продукте мы сможем увидеть то зерно, которое сделало льюисовское семикнижие шедевром.

# data[].attributes.attachment_link.title
Миры. Мир Клайва Стейплза Льюиса. Хроники Нарнии - Петр Тюленев - МИР ФАНТАСТИКИ И ФЭНТЕЗИ

# data[].attributes.attachment_link.description
Кратко о статье: Говорят, когда Клайв С. Льюис писал свои "Хроники Нарнии", он задумывал пересказать для детей Библию. В какой-то степени так оно и вышло - но, помимо основной задачи, писатель создал интересный, необычный и мудрый мир фэнтези, в который мы с вами - через щелку в платяном шкафу - и заглянем.

# data[].attributes.body
Книга друга "

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Сказки РуСтих

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. ЛЮСИ ЗАГЛЯДЫВАЕТ В ПЛАТЯНОЙ ШКАФ

Жили-были на свете четверо ребят, их звали Питер, Сьюзен, Эдмунд и Люси. В этой книжке рассказывается о том, что приключилось с ними во время войны, когда их вывезли из Лондона, чтобы они не пострадали из-за воздушных налетов. Их отправили к старику профессору, который жил в самом центре Англии, в десяти милях от ближайшей почты. У него никогда не было жены, и он жил в очень большом доме с экономкой и тремя служанками - Айви, Маргарет и Бетти (но они почти совсем не принимали участия в нашей истории). Профессор был старый-престарый, с взлохмаченными седыми волосами и взлохмаченной седой бородой почти до самых глаз. Вскоре ребята его полюбили, но в первый вечер, когда он вышел им навстречу к парадным дверям, он показался им очень чудным. Люси (самая младшая) даже немного его испугалась, а Эдмунд (следующий за Люси по возрасту) с трудом удержался от смеха - ему пришлось сделать вид, что он сморкается.

Когда они в тот вечер пожелали профессору спокойной ночи и поднялись наверх, в спальни, мальчики зашли в комнату девочек, чтобы поболтать обо всем, что они увидели за день.

- Нам здорово повезло, это факт, - сказал Питер. - Ну и заживем мы здесь! Сможем делать все, что душе угодно. Этот дедуля и слова нам не скажет.

- По-моему, он просто прелесть, - сказала Сьюзен.

- Замолчи! - сказал Эдмунд. Он устал, хотя делал вид, что нисколечко, а когда он уставал, он всегда был не в духе. - Перестань так говорить.

- Как так? - спросила Сьюзен, - И вообще, тебе пора спать.

- Воображаешь, что ты мама, - сказал Эдмунд. - Кто ты такая, чтобы указывать мне? Тебе самой пора спать.

- Лучше нам всем лечь, - сказала Люси. - Если нас услышат, нам попадет.

- Не попадет, - сказал Питер. - Говорю вам, это такой дом, где никто не станет смотреть, чем мы заняты. Да нас и не услышат. Отсюда до столовой не меньше десяти минут ходу по всяким лестницам и коридорам.

- Что это за шум? - спросила вдруг Люси. Она еще никогда не бывала в таком громадном доме, и при мысли о длиннющих коридорах с рядами дверей в пустые комнаты ей стало не по себе.

- Просто птица, глупая, - сказал Эдмунд.

- Это сова. - добавил Питер. - Тут должно водиться видимо-невидимо всяких птиц. Ну, я ложусь. Послушайте, давайте завтра пойдем на разведку. В таких местах, как здесь, можно много чего найти. Вы видели горы, когда мы ехали сюда? А лес? Тут, верно, и орлы водятся. И олени! А уж ястребы точно.

- И барсуки, - сказала Люси.

- И лисицы, - сказал Эдмунд.

- И кролики, - сказала Сьюзен.

Но когда наступило утро, оказалось, что идет дождь, да такой частый, что из окна не было видно ни гор, ни леса, даже ручья в саду и того не было видно.

- Ясное дело, без дождя нам не обойтись! - сказал Эдмунд. Они только что позавтракали вместе с профессором и поднялись наверх, в комнату, которую он им выделил для игр - длинную низкую комнату с двумя окнами в одной стене и двумя - в другой, напротив.

- Перестань ворчать, Эд, - сказала Сьюзен. - Спорю на что хочешь, через час прояснится. А пока тут есть приемник и куча книг. Чем плохо?

- Ну нет, - сказал Питер, - это занятие не для меня. Я пойду на разведку по дому.

Все согласились, что лучше игры не придумаешь. Так вот и начались их приключения. Дом был огромный - казалось, ему не будет конца - и в нем было полно самых необыкновенных уголков. Вначале двери, которые они приоткрывали, вели, как и следовало ожидать, в пустые спальни для гостей. Но вскоре ребята попали в длинную-предлинную комнату, увешанную картинами, где стояли рыцарские доспехи: за ней шла комната с зелеными портьерами, в углу которой они увидели арфу. Потом, спустившись на три ступеньки и поднявшись на пять, они очутились в небольшом зале с дверью на балкон; за залом шла анфилада комнат, все стены которых были уставлены шкафами с книгами - это были очень старые книги в тяжелых кожаных переплетах. А потом ребята заглянули в комнату, где стоял большой платяной шкаф. Вы, конечно, видели такие платяные шкафы с зеркальными дверцами. Больше в комнате ничего не было кроме высохшей синей мухи на подоконнике.

- Пусто, - сказал Питер, и они друг за другом вышли из комнаты... все, кроме Люси. Она решила попробовать, не откроется ли дверца шкафа, хотя была уверена, что он заперт. К ее удивлению, дверца сразу же распахнулась и оттуда выпали два шарика нафталина.

Люси заглянула внутрь. Там висело несколько длинных меховых шуб. Больше всего на свете Люси любила гладить мех. Она тут же влезла в шкаф и принялась тереться о мех лицом; дверцу она, конечно, оставила открытой - ведь она знала; нет ничего глупей, чем запереть самого себя в шкафу, Люси забралась поглубже и увидела, что за первым рядом шуб висит второй. В шкафу было темно, и, боясь удариться носом о заднюю стенку, она вытянула перед собой руки. Девочка сделала шаг, еще один и еще. Она ждала, что вот-вот упрется кончиками пальцев в деревянную стенку, но пальцы по-прежнему уходили в пустоту.

"Ну и огромный шкафище! - подумала Люси, раздвигая пушистые шубы и пробираясь все дальше и дальше. Тут под ногой у нее что-то хрустнуло. - Интересно, что это такое? - подумала она. - Еще один нафталиновый шарик?" Люси нагнулась и принялась шарить рукой. Но вместо гладкого-гладкого деревянного пола рука ее коснулась чего-то мягкого, рассыпающегося и очень-очень холодного.

- Как странно, - сказала она и сделала еще два шага вперед.

В следующую секунду она почувствовала, что ее лицо и руки упираются не в мягкие складки меха, а во что-то твердое, шершавое и даже колючее.

- Прямо как ветки дерева! - воскликнула Люси. И тут она заметила впереди свет, но не там, где должна была быть стенка шкафа, а далеко-далеко. Сверху падало что-то мягкое и холодное. Еще через мгновение она увидела, что стоит посреди леса, под ногами у нее снег, с ночного неба падают снежные хлопья.

Люси немного испугалась, но любопытство оказалось сильнее, чем страх. Она оглянулась через плечо: позади между темными стволами деревьев видна была раскрытая дверца шкафа и сквозь нее - комната, из которой она попала сюда (вы, конечно, помните, что Люси нарочно оставила дверцу открытой). Там, за шкафом, по-прежнему был день. "Я всегда смогу вернуться, если что-нибудь пойдет не так", - подумала Люси и двинулась вперед. "Хруп, хруп", - хрустел снег под ее ногами. Минут через десять она подошла к тому месту, откуда исходил свет. Перед ней был... фонарный столб. Люси вытаращила глаза. Почему посреди леса стоит фонарь? И что ей делать дальше? И тут она услышала легкое поскрипывание шагов. Шаги приближались. Прошло несколько секунд, из-за деревьев показалось и вступило в круг света от фонаря очень странное существо.

Ростом оно было чуть повыше Люси и держало над головой зонтик, белый от снега. Верхняя часть его тела была человеческой, а ноги, покрытые черной блестящей шерстью, были козлиные, с копытцами внизу. У него был также хвост, но Люси сперва этого не заметила, потому что хвост был аккуратно перекинут через руку - ту, в которой это существо держало зонт, - чтобы хвост не волочился по снегу. Вокруг шеи был обмотан толстый красный шарф, под цвет красноватой кожи. У него было странное, но очень славное личико с короткой острой бородкой и кудрявые волосы. По обе стороны лба из волос выглядывали рожки. В одной руке, как я уже сказал, оно держало зонтик, в другой - несло несколько пакетов, завернутых в оберточную бумагу. Пакеты, снег кругом - казалось, оно идет из магазина с рождественскими покупками. Это был фавн. При виде Люси он вздрогнул от неожиданности. Все пакеты попадали на землю.

- Батюшки! - воскликнул фавн.

# data[].attributes.attachment_link.title
Клайв Льюис - Лев, колдунья и платяной шкаф - Книга 2: читать сказку для детей, текст онлайн на РуСтих

# data[].attributes.attachment_link.description
Жили-были на свете четверо ребят, их звали Питер, Сьюзен, Эдмунд и Люси. В этой книжке рассказывается о том, что приключилось с ними во время войны, когда их вывезли из Лондона, чтобы они не пострадали из-за воздушных налетов. Их отправили к старику профессору, который жил в самом центре Англии, в десяти милях от ближайшей почты.

# data[].attributes.headline
Хроніки Нарнії

# data[].attributes.subject
Хроніки Нарнії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Православие детям

# data[].attributes.attachment_link.title
Хроники Нарнии Лев, колдунья и платяной шкаф

# data[].attributes.headline
Путеводитель по Нарнии

# data[].attributes.subject
Путеводитель по Нарнии

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Эта небольшая по формату книга - замечательный подарок для миллионов читателей, полюбивших Нарнию. Она придется по душе и тем, кто давно знает об этой чудесной стране и хотел бы глубже проникнуть в её тайны, так и тем, кто только-только познакомился с "Хрониками" - книгой или фильмами.

Карманный путеводитель - это замечательный подарок, настоящая нарнийская энциклопедия, которая, несомненно, поможет всем желающим постигнуть загадки этой волшебной страны.

Конечная цель нашего интернет-проекта - создание электронной книги на русском языке,аналога оригинального "Guide to Narnia". По мере перевода готовые странички будут выкладываться здесь, чтобы все могли с ними ознакомиться.

И конечно же, в книге будут упомянуты все, кто примет участие в переводе. Так что присоединяйтесь!

# data[].attributes.attachment_link.title
Путеводитель по Нарнии - атлас

# data[].attributes.attachment_link.description
Эта небольшая по формату книга - замечательный подарок для миллионов читателей, полюбивших Нарнию. Она придется по душе и тем, кто давно знает об этой чудесной стране и хотел бы глубже проникнуть в её тайны, так и тем, кто только-только познакомился с "Хрониками" - книгой или фильмами.

# data[].attributes.headline
Барбара Космовська

# data[].attributes.subject
Барбара Космовська

# data[].attributes.body
"Позолочена рибка" (буктрейлер)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Миколаївська обласна бібліотека для юнацтва

# data[].attributes.attachment_link.title
Барбара Космовська "Позолочена рибка"

# data[].attributes.headline
“ПОЗОЛОЧЕНА РИБКА” КОСМОВСЬКА СКОРОЧЕНО

# data[].attributes.subject
“ПОЗОЛОЧЕНА РИБКА” КОСМОВСЬКА СКОРОЧЕНО

# data[].attributes.headline
Есхіл - біографія поета

# data[].attributes.subject
Есхіл - біографія поета

# data[].attributes.attachment_link.title
Эсхил (Для урока литературы)

# data[].attributes.attachment_link.title
Сторінками поеми Дж.Г.Байрона "Мазепа"

# data[].attributes.headline
Аудіокнига:  Байрон "Мазепа"  СКОРОЧЕНО

# data[].attributes.subject
Аудіокнига:  Байрон "Мазепа"  СКОРОЧЕНО

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СКОРОЧЕНА КНИГА

# data[].attributes.attachment_link.title
Джордж Гордон Байрон - Мазепа | СКОРОЧЕНА КНИГА

# data[].attributes.headline
Джорж Байрон

# data[].attributes.subject
Джорж Байрон

# data[].attributes.body
Поема "Мазепа"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Переклад: Олекса Веретенченко
І

Полтавський бій відгомонів,
Не пощастило королеві,
Серед скривавлених шляхів
Лягли полки його сталеві.
Потуга й слава у війні
Такі ж, як люди, навісні,
Змінився успіху тягар
І виграв битву білий цар,
І знов стояв московський мур
До ще страшніших темних бур,
Коли рокованого дня
Знов загорілася різня,
І серед грізної навали
Ще більше сорому дознали
Війська могутніші стократ
І згас імперський маєстат:
Для одного удар, ганеба,
Усім - як грім з ясного неба.

II

Такий то жереб доля зла
Раптово Карлові дала:
Тепер і день і ніч вперед
Поранений державний швед
Втікає в далечі безмежі
У свіжих плямах на одежі -
То кров своя і кров чужа
Його покрила, як іржа.

Багато впало на поля
За честолюбця короля
І всі, що бились напропале,
Ні слова гніву не сказали
В той час, як програна війна
І правді сила не страшна.
Коли ж добив коня з мушкета,
Йому свого віддав Ґієта,
А сам, потрапивши у бран,
Помер у стані росіян.
Але і цей скакун упав,
Коли минув глибокий став.
В оточенні близьких багать,
Що розвела ворожа рать,
У лісі, щоб ніхто не вгледів,
Спинився Карл, велитель шведів.
Невже за лаври ці, - в бою
Народи кров лили свою?
Натомлений, звалився з ніг,
Під вільним деревом приліг -
Знеможене у нього тіло
Від рани гострої щеміло,
Нестерпний лихоманки жар
Йому заснути не давав,
Але розвінчаний монарх
Вогненні болі подолав,
Як то було в часи негоди
Він покоряв чужі народи.

III

Загін вождів! - О мало як!
Скороминучий день атак
Їх прорідив; та смерть свою
Приймали в чесному бою
Шляхетно. Лицарі живі
Тепер сиділи на траві
Біля монарха недалеко
З його конем, бо небезпека
Гуртує всіх, людей, тварин,
І всі є друзі, як один.
Під вічним дубом і собі
Мазепа стелиться в журбі
І сам він був, як дуб-титан,
Землі козацької гетьман.
Він обійняв свого коня
За шию, наче той рідня,
І не зважаючи на втому,
Підкинув листя вороному,
Обтер на спині вогкий пил,
Звільнив з оброті і вудил,
І неприховано радів,
Що їв годованець степів,
Хоча й тривожився раніше,
Чи стане він на пасовище,
Адже оцей купратий кінь
Був невловимий, наче тінь,
Неначе блискавка гарячий,
Проте покірливий, терплячий,
І ніс вождя у далечінь,
Як справжній кінь, татарський кінь!
Він знав господареву річ
І лиш почує тихий клич -
Крізь натовп, силу, тисячі,
Було то вдень, а чи вночі,
Від заходу і до світання
До нього линув без вагання
І зупинявся на постій,
Неначе олень молодий.

IV

Тоді гетьман короткий спис
Під стовбур дерева одніс
І горностайову кирею,
Розкинувши, послав землею.
Узяв рушницю - диво див,
Порохівницю відкрутив,
Чи порох часом не промок,
Чи цілий кремінь і курок?
Оглянув добре в темноті
Черес і піхви золоті,
Чи не погнулися вони
В диму і полум'ї війни?
Коли ж оглядини скінчив,
Дістав баклажку і харчів,
Поставив на обрусі трав
І почережно частував
Усим, що ніздрі так лоскоче,
Самого короля і почет -
Без непокою, як майстрі
Бенкетом правлять у дворі.
І Карл під вигуки зусіль
Прийняв з приємністю хліб-сіль,
І видавалось кожну мить,
Що понад горем він стоїть.
Тоді почав: - У всіх із нас
Могутній дух в серцях не згас,
Та хто між нами, хоч один,
Здобутись міг на більший чин
І менш сказати взагалі,
Ніж ти, Мазепо! На землі
Від Олександрових походів
Такої пари не знаходив,
Як ти і гордий Буцефал,
Який несе тебе учвал.
І слава Скитії зів'яне
Перед тобою, мій гетьмане,
Бо сумніваюся, щоб скит
Міг появити більший сприт -
Ударити свого коня,
Летіти вітром навмання
Вперед від краю і до краю
Крізь луки, ріки і сади...
- О не добром я поминаю
Ту школу, де навчивсь їзди!
- Але ж чому, цікавий знати?
- Про те не мало повідати,
А ще багато до мети
В боях нам суджено пройти.
І хоч повсюди сили злі,
Їх десятчані патрулі,
Та коней, змучених цілком,
Ще будем пасти за Дніпром.
Вам треба спати, мавши рану,
А на сторожі сам я стану.
- А все ж таки уваж і вволь,-
Сказав гетьманові король,
Який до всього мав готовість,-
Я хочу вислухати повість,
Почувши мову чарівну,
Можливо трохи я засну:
Останні ночі й дні останні
У мене очі нездріманні.

- Гаразд! В надії отакій
Охоче в пам'яті моїй
Вернуся я в давезні дні,
Коли доводилось мені
Ходити пажем в царський двір,
Де був король Ян-Казімір.
Бігме, на Вас не схожий він,
Бо не звойовував країн,
Ані великих, ні малих,
Лише на те, щоб втратить їх.
Але в біду і він загруз,
Бо шанував жіноцтво й муз,
Вони ж бувають жартівливі
І непокірні, і зрадливі -
І він гадав не раз в ті дні,
Що краще бути на війні,
Та після гніву знов міняв
Старі книжки і юних пав.
Довкола замку вся Варшава
Стояла, глянути цікава
На блиск бенкетів, а також
На дам розкішних і вельмож,
Які оточували трон.
Він був, як польський Соломон,
І так прославили його
Поети всі, крім одного,
Що дав сатиру незугару,
Бо не одержав гонорару,
Свою ж неласку пояснив
Тим, що леститися не вмів.
Було турнірів і вистав,
Адже там кожний римував,
І навіть я поліз у шкоду,
Надряпавши високу оду,
Неначе визнаний піїт,
І підписав: "Сумний Терсіт".
При королеві був один
Ясновельможний паладин,
Як срібні рудні пребагатий,
І гонористий - не сказати!
Неначе з неба він зійшов,
Така була то чиста кров.
Він споглядав і знав, як слід,
Свої скарби, славетний рід,
І чомусь подвиги сім'ї
Почав приймати за свої.
Та не така його жона:
Інакше думала вона.
О доля зла! - нестерпний гніт! -
Він старший був на тридцять літ.
Після страшних розчарувань
І сліз даремних, і зідхань,
Ще жевріла у голові
Тривожна мрія, або дві,
Чи кілька поглядів з-під брів
На цвіт варшавських юнаків,
Танок лучався, чи романс,
Та не прийшов звичайний шанс,
(Найхолодніших дам серця
Розтоплює нагода ця),
Який би князеві до всього
Докинув титулу нового,
Що в небо пашпорта дає.
Лиш дивно в цьому світі є:
З рогами рідко ті ходили,
Що їх найбільше заслужили.

V

Вродливий красень з мене був.
Як сімдесятий рік минув,
Тоді признатися не гріх,
Що на світанку днів моїх
З чоловіків ніхто красою
Не міг би зміритись зо мною.
Я мав і молодість, і міць,
Рум'янець повний серед лиць
І шкіру ніжну, молоду,
А нині зморшки на виду.
Бо час, турботи і війна
Своє зробили. Все мина.
Неначе плугом перейшло
Через усе моє чоло.
Я б зрікся роду і сім'ї,
Коли б вернути дні мої,
Але й вони зрівнять не годні
Моє учора і сьогодні.
А втім, як бачите, літа
Не вигнули мого хребта,
Не зменшили і не змінили
Відваги, розуму і сили,
Інакше б я отут в цей мент
Не повідав старих історій
Під деревом в ночі беззорій,
Як мій розкинутий намет.
Та, прошу Вас, дозвольте далі,
Я повертаюся до кралі.
Мені здається, що вона
Струнка, вродлива і ставна
Біжить до мене від берези...
Ах, образ юної Терези,
І досі, нібито живий,
Стоїть у пам'яті моїй.
Та як знайду в собі снагу,
Щоб воскресити дорогу:
Ні фарбами, ані словами
Я не спишу моєї дами.
В її очах був цілий схід.
Великий Азії сусід -
Туреччина, як час пройшов,
Перемішала польську кров.
Терези азіатські очі
Були чорніш цієї ночі,
Але у їхній глибині
Яскріли світла неземні,
Як сяйво східньої зорі,
Як проблиск місяця вгорі,
Як перша райдуга весни:
Широкі, темні і незмінні -
Були вологими вони,
Мов танули в своїм промінні.
Напів огонь, напів пітьма,
Усі любов, любов сама,
Як у святої на стовпі,
Що погляди свої сліпі
Скеровує в небесну твердь,
Неначе їй солодка смерть,
Її задумане чоло,
Як літнє озеро було,
Де мріє соняшна блакить
І хвиля там не жебонить,
Її вуста, її лице...
Та досить мовити про це.
Я так любив її тоді,
Я так люблю її тепер -
В нещасті й радості, в біді
Вогонь безсмертний не помер
І в гніві ми усе життя
Кохаємо до забуття,
І тінь минулого бліда
До смерті нас не покида,
Лиш серце крає, мов на зло,
Як це з Мазепою було.

VI

Ми стрілись - пильно, тайкома
Ззирнулися. Вона сама
Була тоді така чудова,
Хоч не промовила ні слова.
Є десять тисяч між людьми
Нюансів, знаків. Часто ми
Їх бачимо, вони ж не в стані
Означити думки неждані,
Що в серце б'ють, і не спроста
Свідомість дивна вироста,
Подібна чудові навкруг,
Яке палаючий ланцюг
Сердець закоханих єднає
І мимоволі посилає,
Як електричний дріт, либонь,
Вулканізуючий вогонь.
Я подивився і побачив -
Той пильний зір багато значив.
Душею плакав, як маля,
Але тримався віддаля,
Чекаючи на слушний час,
Аж доки познайомлять нас,
Щоб ми розмовитись могли
Без підозріння і хули.
Одначе, навіть і тоді
Снував я наміри тверді
Сказати щось. Але в журбі
Слова несміливі, слабі
За хвилю в'янули. - Є гра
І неприкметна, і стара,
Що вигадана, далебі,
На те, щоб день убить собі.
Тієї назви, ані змісту
Мені згадати не до хисту.
Також забув, як і коли
Ми з нею грати почали.
Я грав, не дбаючи про те,
Щоб виграть партію - пусте,
Бо я доволі мав утіх,
Що чую голос, чую сміх,
Був щастям сповнений достоту,
Що бачу люблену істоту.
Я всю її очима пас,
Як вартовий (нехай же нас
Ця ніч так добре стереже!),
Аж доки простеріг уже
Те головне, важливе щось:
Вона задумалась чогось,
Не помічаючи, як слід,
Що не до речі робить хід,
Програє, виграє сама -
Ні сум, ні радість - все дарма,
Проте годинами сиділа,
Неначе інша, вища сила
Скувала руки й ноги їй,
А не бажання виграть бій.
Враз думка блискавка-стріла
Увесь мій мозок пройняла,
Що в ній щось тепліє - о знай!
І не осудить на відчай.
І враз на думку отаку
Слова без всякого зв'язку
Прорвалися і попливли,
Хоч красномовні не були.
Можливо, то моя вина,
Одначе, слухала вона,
А це усе - хто раз ту мову
Послухав, слухатиме знову,
Бо крижаних нема сердець,
Відмова ж перша - не кінець.

VII

Кохав я образ дорогий.
Але признайтесь, пане мій,
Чи й Ви пізнали за життя
Ці ніжні слабощі, чуття?
Не сумніваюсь. Тож доволі
Про насолоди, щастя, болі -
Щоб Вам абсурдом не здалось.
А втім, не всі мужі чогось,
Не всі потраплять самохіть
Над пристрастями володіть,
Або отак, як Ви, герою,
Над націями і собою.
Я єсть - вірніше був я - князь,
Вождь тисячів. І кров лилась,
Усе летіло шкереберть,
За мною сміло йшли на смерть.
Лиш над собою, мій королю,
Ніколи я не мав контролю.
Ну, словом, висновок такий:
Любив я образ дорогий,
Та скоро так з веління долі
Перепинились наші болі.
Ми зустрічались в таїні.
Той день у схованці мені,
Коли темніла неба синь,
Був нагородою терпінь.
Ходив я днями сам не свій,
Крім того часу, про який
Пригадую. За мить єдину
Я всю віддав би Україну,
До неї всю мою любов,
Щоб тільки пажем бути знов,
Що ніжним серцем володів
І шпагою, не мав скарбів,
Багатства, крім дарів природи -
Здоров'я, молодості, вроди.
Ми зустрічались в таїні.
Я знаю, декому ті дні
Солодкими подвійно є.
Та я б віддав життя своє,
Щоб перед небом і землею
Назвати міг її моєю,
Бо часто й довго нарікав,
Що крадькома її стрічав.

VIII

Багато скрізь очей не спить,
Які закоханих щомить
Вистежують; від їхніх пут
Сам чорт скромніший був би тут.
А втім, я б зовсім не хотів
Якось образити чортів,
Бо може хтось і серед них
Колись належав до святих,
Що сам себе не переміг
І збився з праведних доріг.
Ми і незчулися, коли
Нас гайдуки підстерегли -
Я шпагу вихопив свою,
Але я був один в бою.
Від гніву граф оскаженів,
Щось більше то було як гнів,
Я зрозумів, що і в броні
Всіх не подужати мені.
Це діялося біля замку,
Здаля від міста, на світанку.
Не думав я узріти дня,
Коли зчинилася борня
З напасниками серед мли.
Вже пораховані були
Мої хвилини нещасливі.
З молитвою Марії Діві
І всім угодникам святим, -
Піддався я, побив би грім!
Мене схопили вороги,
Скували руки в ланцюги
І попровадили до брами.
Я вже не стрів моєї дами
Ніде й ніколи у житті -
Навік роз'єднано путі!..
Не тяжко всякому збагнуть,
Яка була у графа лють,
І недаремно, адже він
На те доволі мав причин:
Найбільш терзала воєводу
Майбутня доля родоводу.
Не міг простити він собі
Такої плями на гербі.
Найвищим бувши по коліні,
Гадав, шанобити повинні
Його всі люди на землі
І я також у тім числі.
Прокляття! Нещадима голь!
Коли б цей зрадник був король,
А то ж хлопчак! Ганьба яка ж -
То не король, а тільки паж!
Я відчував це й розумів,
Та не віддам у слові гнів.

IX

- Коня! - І вивели коня.
Тяжка була із ним борня -
То справжній виходень пустині,
Що народився в Україні.
О дикий звір! - у нього крок
Швидкий, мов спалахи думок, -
І не забуду я до скону,
Як ми зустрілися увіч:
його жахливого полону
Минала тільки перша ніч.
Всі перевтомлені були,
Ніяк приборкать не могли
Його шаленого пориву,
Він дибився і їжив гриву,
Покритий піною, коли
Його до мене підвели.
І в лютім запалі тоді
Мене стайничі молоді
Йому на спину завдали,
Різучі в'яжучи вузли,
Жахнули скакуна - і враз
На волю випустили нас, -
Вперед ми ринулись навпір
Скоріше струменя із гір!

X

Вперед, вперед! - нестримний рух.
Мені забило вітром дух
І я побачити не міг,
Куди мій кінь порскливий біг.
Лише займалося на світ,
А він од замкових воріт,
Почувши волю степову,
Летів, збиваючи траву.
Останній, дальній людський звук,
Який почув я в муках мук,
Був дикий регіт, свист і сміх
Юрби нищителів моїх.
У звикнім русі, наче тур,
Я обірвав на шиї шнур,
Що замість поводу вандали
Його до гриви прив'язали.
Напів звільнилась голова
І крикнув я страшні слова,
Але здавив прокльонів грім,
Бо все одно не чути їм.
Я сердився, хотів ураз
Помститися за біль образ,
Та це зробив за кілька літ:
Від осоружних тих воріт
Нічого я не залишив;
Ані підоймових мостів,
Ані решіток опускних,
Чи загород, ровів старих,
Ні каменя, ані бруска -
Все знищила моя рука:
Ніде й зела за кілька гін,
Лиш мурава на гребних стін
Ще пробивалася, на жаль,
Де був тривкий фундамент заль.
Сама пустеля.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мазепа - Джордж Гордон Байрон, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Мазепа" (автор: Джордж Гордон Байрон) онлайн українською. Повний текст електронної книги Джордж Гордон Байрон - Мазепа в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Есхіл - батько античної літератури

# data[].attributes.subject
Есхіл - батько античної літератури

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ирина Власенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Эсхил "Прометей прикованный"

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Ирина Власенко on 2015-05-17.

# data[].attributes.headline
Образ гетьмана І. Ма

# data[].attributes.body
Образ гетьмана І. Мазепи у мистецтві

# data[].attributes.headline
 Данте Аліг'єрі. Біографія

# data[].attributes.subject
 Данте Аліг'єрі. Біографія

# data[].attributes.attachment_link.title
За що Данте двічі засудили до спалення на вогнищі, Одна історія

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
Аліг'єрі Данте. Сонет 11 "В своїх очах вона несе кохання" аудіо вірш