# data[].attributes.headline
Grunnleggende aldringsteori på 5 minutter

# data[].attributes.subject
Grunnleggende aldringsteori på 5 minutter

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Although aging is a concept difficult to define, scientists have identified nine common denominators (hallmarks of aging) involved in this process. You can find the review article here.

While it is quite easy to understand if a person is young or old, how do we identify an old cell? Watch this video about yeast, a unicellular organism which is giving researchers important information about aging, and discover the world of a single cell organism.

Is an antiaging diet really possible? Is it true that some foods fight wrinkles? And how can we prevent aging? The National Institute on Aging has some tips based on scientific evidence.

The Institute of Healthy Aging in London is using the model organism Caenorhabditis elegans (a nematode) to find out how genetic changes affect aging. They have found out that some genetic mutations allow a life up to ten times longer than that of wild-type worms. By understanding aging in a simple animal like C. elegans, we hope to begin to unravel the mystery of human aging, and the wide range of diseases that it causes, from cardiovascular disease and Type II diabetes, to Alzheimer's and cancer.

Are we ready to live longer? What does it mean to 'age well' now and in the future? Find out by enrolling in this Coursera MOOC .
Medicine has triumphed in modern times, transforming the dangers of childbirth, injury, and disease from harrowing to manageable. But, when it comes to the inescapable realities of aging and death, what medicine can do often runs counter to what it should. In his book Being Mortal, Atul Gawande, a practicing surgeon, examines the challenges of making the lives of elderly people as rich and full as possible under the circumstances.

# data[].attributes.attachment_link.title
Why do our bodies age? - Monica Menesini

# data[].attributes.attachment_link.description
Human bodies aren't built for extreme aging: our capacity is set at about 90 years. But what does aging really mean, and how does it counteract the body's efforts to stay alive? Monica Menesini details the nine physiological traits that play a central role in aging.

# data[].attributes.headline
Hvorfor lever noen dyr kort og andre lenge? 

# data[].attributes.subject
Hvorfor lever noen dyr kort og andre lenge? 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Why aging rates vary immensely across species is one of the greatest mysteries in biology. While humans are a relatively long-lived species, some animals like mice age 20-30 times faster than us and live only up to 3-4 years. In contrast, some mammals like the bowhead whale are thought to live over 200 years. In the amazing biodiversity of our planet, we can find diverse and fascinating forms of aging. For more details on how animals age, and how some seem to avoid aging, see: Some Animals Age, Others May Not.

Why do different species age at different paces? One important factor is body size with larger animals, on average, living longer than smaller ones. In some species, environmental factors like temperature also influence how long animals live, with a lower body temperature generally being associated with a longer lifespan. Visit this site that contains information and comparisons of animal aging!

In addition, extreme long-lived animals like mole-rats and whales can serve as inspiration for biomedical research. This article: The big, the bad and the ugly: Extreme animals as inspiration for biomedical research.

You can also check out the TEDx talk " Slowing down aging " deals with studying the genetics of long-lived species and future medical applications.

# data[].attributes.attachment_link.title
Why do animals have such different lifespans? - Joao Pedro de Magalhaes

# data[].attributes.attachment_link.description
For the microscopic lab worm C. elegans, life equates to just a few short weeks on Earth. The bowhead whale, on the other hand, can live over two hundred years. Why are these lifespans so different? And what does it really mean to 'age' anyway?

# data[].attributes.headline
From discoveries in ageing research to therapeutics for healthy ageing

# data[].attributes.subject
From discoveries in ageing research to therapeutics for healthy ageing

# data[].attributes.body
Reviewartikkel om forskning på aldring fra Nature 2019

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Main

A key initial step in the field of ageing research was the observation in 1939 that restriction of caloric intake in mice and rats increased lifespan1 (Fig. 1). This discovery, reproduced in several species including, most recently, in primates2,3, was the first demonstration of the plasticity of the ageing process and a harbinger of the genetic studies that came 50 years later. Notably, dietary restriction increased not only the maximum lifespan but also suppressed the development of age-associated diseases4

. These observations led to the concept that lifespan extension was associated with slowed ageing and increased healthspan-which describes both the length of healthy life and the fraction of total lifespan free from disease.

Key discoveries in the ageing field are highlighted, starting with the discovery of the effect of calorie restriction on ageing in 1930.

A genetic approach to ageing research

Biologists have long known that lifespan is a heritable trait and thus has a genetic basis, as different species have radically different lifespans that range from days to decades. In 1952, Peter Medawar proposed that ageing is the result of the decline in the force of natural selection after reproduction7. This led some population-genetics and evolutionary biologists to culture large fly populations (usually Drosophila species) with high genetic diversity to selectively breed for late- and early-reproducing flies and test their genetic makeup. These studies showed that the late-reproducing flies lived almost twice as long as early-reproducing flies, and that these differences were heritable, supporting the model that genes determined lifespan8.

Over 30 years after Medawar's writing on ageing, a landmark study in the nematode Caenorhabditis elegans showed that a single gene, age-1, can determine the lifespan of an organism9. The lifespan of age-1-mutant worms increased by 40-60% on average9. This came as a surprise to many, as researchers assumed that hundreds or thousands of genes would be involved and that the effects of any single gene would be very small and even undetectable. Currently, over 800 genes have been identified that modulate lifespan in C. elegans according to GenAge ( http://genomics.senescence.info/genes/search.php?organism=Caenorhabditis+elegans&show=4). The actual number of genes that modulate lifespan is probably higher, as new long-lived mutants continue to be identified and additional genes may also affect lifespan under different environmental conditions.

Ageing pathways and processes

The past 30 years of ageing research has transitioned from identifying ageing phenotypes to investigating the genetic pathways that underlie these phenotypes. The genetics of ageing research has revealed a complex network of interacting intracellular signalling pathways and higher-order processes10. Many of the pathways and processes, such as dietary restriction, that have been identified are known to be critical in homeostatic responses to environmental change.

Below, we selected a few key pathways and processes that have emerged during the past 30 years.

Insulin-like signalling pathway

In 1993, a C. elegans mutation in daf-2, which is involved in a switch between normal developmental progression and an alternate diapause larval stage (the dauer), was shown to almost double the adult lifespan11. This finding was followed by the discovery that two of the daf genes ( daf-2 and daf- 16) were located in a single pathway that influenced both the formation of the dauer larval stage and adult lifespan12. These ageing-associated genes were the C. elegans orthologues of mammalian genes that encode components of the insulin and insulin-like growth factor intracellular signalling pathway (ILS). age-1 turned out to be a phosphatidylinositol-3 kinase, daf-2 encodes an insulin-like receptor and daf-16 encodes a FOXO-like transcription factor that acts downstream of the insulin signalling pathway in mammals. This was supported by findings in yeast13 and flies14,15 that inhibition of components of the ILS pathway extended lifespan. This suggested that the earlier discoveries in worms were not a 'private' mechanism confined to nematodes but a common mechanism with the potential to be relevant to humans and human diseases.

Further studies in flies, worms and mice have since proven the conserved effects of inhibiting the insulin signalling pathway and extended lifespan16. Some alleles of the daf-16 orthologue in humans, FOXO3, are also associated with human centenarian populations across the globe17, which supports the idea that what we learn from model organisms may be relevant to ageing in humans.

Target of rapamycin

Target of rapamycin (TOR) proteins were first identified from rapamycin research. Rapamycin was originally discovered for its potent antifungal properties and later shown to inhibit the growth of cells and act as an immune modulator18,19. Insights into its mechanism of action came from the identification of mutants that suppressed the cell cycle-arrest properties of rapamycin in Saccharomyces cerevisiae 18. These were later identified to be mutations in the genes that encode TOR1 and TOR2. Mammalian TOR genes are known as mTOR (mechanistic (or mammalian) target of rapamycin).

Studies have also elucidated the relationship between TOR and dietary restriction. Evolutionary hypotheses that explain the protective effects of dietary restriction argue that under nutrient restriction, there is a shift in metabolic investment from reproduction and growth towards somatic maintenance to extend survival10. The evidence for TOR as a conserved nutrient sensor made it an attractive candidate to mediate the switch between growth and maintenance and lifespan extension by dietary restriction across species. Consistently, flies with reduced activity of various components of the TOR pathway show extended lifespan in a manner that mimics dietary restriction20. A large-scale screen for long-lived mutants in yeast identified several mutations in the TOR pathway that also mimicked the effects of dietary restriction13,21. Notably, double mutants that carry mutations in genes of both the TOR and insulin signalling pathways have a nearly fivefold increased lifespan in C. elegans 22. Both key longevity pathways-that is, TOR and ILS-have emerged as key parallel but interacting conserved nutrient-sensing pathways, with TOR being important for autonomous and the ILS pathway for non-autonomous growth signalling.

Sirtuins and NAD⁺

In 1995, a genetic screen identified epigenetic 'silencing' factors as longevity genes24. Five years later, Sir2 was identified as a conserved protein that regulates replicative lifespan in yeast25. A key discovery was the demonstration that Sir2 was a protein deacetylase that removed acetyl groups from histone proteins in a manner that is dependent on the cellular coenzyme nicotinamide adenine dinucleotide (NAD⁺)26. Another key demonstration was the fact that Sir2 was a key protein in the lifespan extension observed under dietary restriction in yeast27. Other organisms also express Sir2-related proteins called sirtuins, which generally function as protein deacylases that remove acyl groups, including acetyl, succinyl and malonyl, from lysine residues on target proteins28. Mice and humans express seven sirtuins that are characterized by a conserved catalytic domain and variable N- and C-terminal extensions. SIRT1, SIRT2, SIRT3, SIRT6 and SIRT7 are bona fide protein deacetylases, whereas SIRT4 and SIRT5 do not exhibit deacetylase activity but remove other acyl groups from lysine residues in proteins29. Notably, SIRT1, SIRT2, SIRT6 and SIRT7 appear to function as epigenetic regulators, whereas SIRT3, SIRT4 and SIRT5 are located in mitochondria29. Sirtuins have emerged as global metabolic regulators that control the response to calorie restriction and protecting against age-associated diseases, thus increasing healthspan and-in some cases-lifespan30,31,32,33.

NAD⁺ is a critical redox coenzyme found in all living cells. It serves both as a critical coenzyme for enzymes that fuel reduction-oxidation reactions by carrying electrons from one reaction to another, and as a cosubstrate for other enzymes, such as sirtuins and polyadenosine diphosphate-ribose polymerases (PARPs). There is increasing evidence that NAD⁺ levels and the activity of sirtuins decrease with age and during senescence or in animals on a high-fat diet. By contrast, NAD⁺ levels increase in response to fasting, glucose deprivation, dietary restriction and exercise, which are all conditions associated with a lower energy load34,35,36,37,38,39,40. The fact that NAD⁺ levels increase under conditions that increase lifespan and healthspan, such as dietary restriction and exercise, and decrease during ageing or under conditions that decrease lifespan and healthspan, such as a high-fat diet, support the working model that decreased NAD⁺ levels might contribute to the ageing process. On the basis of this idea, it has been predicted and validated that NAD⁺ supplementation exerts protective effects during ageing41,42.

Circadian clocks

Research on sirtuins has also helped us to understand the link between circadian clocks and ageing. NAD⁺ levels fluctuate in a circadian manner and link the peripheral clock to the transcriptional regulation of metabolism by epigenetic mechanisms through SIRT1. The core circadian clock machinery, BMAL1 and CLOCK, directly regulates expression of NAMPT in the NAD⁺ salvage pathway in mice38. The deacetylase activity of SIRT1 depends on the presence of NAMPT to generate NAD⁺. The possibility that NAD⁺ concentrations are regulated semi-independently in different cellular compartments suggests that changes in unique local NAD⁺ concentrations could differentially affect the activity of distinct sirtuins.

Dietary restriction is also emerging as an important factor that can influence peripheral clocks, as it promotes circadian homeostasis in flies and mice by enhancing the circadian-regulated amplitude of gene expression44,45. More importantly, circadian clocks are required for the protective effects of dietary restriction on lifespan extension in both flies and mice44,45. There is an increase in the expression of rhythmic genes in the liver after dietary restriction that include targets of SIRT1, NAD⁺ metabolites and protein acetylation46. Time-restricted feeding, in which feeding is restricted to shorter periods when an organism is active, has emerged as a potential paradigm to improve circadian and metabolic homeostasis, resulting in increased healthspan47. These findings suggest that circadian rhythms are more than just a biomarker of ageing and may be a driving factor in organismal ageing.

Mitochondria and oxidative stress

In the 1950s, it was theorized that endogenous production of free radical molecules arising from oxygen and generated during fundamental metabolic processes, such as respiration, represent a key factor that drives ageing48. These theories particularly focused on mitochondrial production of superoxide as a key mediator of ageing pathophysiology49. Indeed, numerous publications have shown that oxidative damage accumulates in multiple tissues and species with age. Although it is indisputable that such damage is one of the most consistent consequences of increasing age in cells and tissues, whether such damage is a cause or a consequence of ageing has proved to be hard to determine. The free radical theory of ageing has proved extremely difficult to test, at least in part because reactive oxygen species are also important signalling molecules. Numerous studies have shown that the modulation of respiration can extend lifespan in model organisms50,51,52,53.

In the 1990s and early 2000s, model organisms were used to overexpress key genes involved in detoxifying free radical molecules such as superoxide. There were multiple successes that led to lifespan extension54,55, which suggests that oxidative damage arising from metabolism was limiting lifespan-at least to some degree. However, this finding was challenged by subsequent studies in mice that showed no increase in the lifespan of wild-type animals56 in which the key mitochondrial antioxidant protein superoxide dismutase 2 was overexpressed. However, further studies that specifically targeted the hydrogen peroxide scavenger protein catalase to the mitochondria resulted in improved healthspan and increased lifespan in mice. The contradiction between these two findings in mice suggests that simple genetic overexpression in mammalian systems is very context-specific. This is not surprising, as free radical production within the mitochondria is complex, with at least ten sites of production within the respiratory chain60, and the rate of production under diverse physiological states, at various ages and in different cell types remains relatively poorly explored and characterized61.

Although free radicals are generally implicated in cellular damage and inflammation when present at high levels, they can also potentially increase cellular defenses through an adaptive response (termed 'mitohormesis') when present at lower levels62. Mitohormesis explains the paradoxical increase in lifespan observed after disruption of mitochondrial function in worms, flies and mice63,64. Genome-wide screens for lifespan extension in C. elegans revealed that disruption of several genes involved in the electron transport chain extended lifespan52,65. Inhibition of genes in the mitochondrial electron transport chain triggers the mitochondrial unfolded protein response (UPR mt), which is also required for the extended lifespan found in these C. elegans mutants66. Disruption of mitochondrial function in neurons activates the UPR mt in distal tissues such as the intestine, which suggests the existence of circulating factors that coordinate metabolism between tissues66. Mitochondrial perturbation triggered a nuclear transcriptional response that regulates a large set of genes involved in protein folding, antioxidant defenses and metabolism. UPR mt is regulated by several factors including activating transcription factor associated with stress-1 (ATFS-1), the homeobox transcription factor DVE-1, the ubiquitin-like protein UBL-5, the mitochondrial protease ClpP and the inner mitochondrial membrane transporter HAF-167.

Studies that demonstrate the importance of mitohormesis in extending lifespan pose several challenges to the field as it is unclear whether using antioxidants would be a good strategy for lifespan extension. As a result, there is evidence both for and against lifespan extension by increasing oxidative stress63. It is also unclear how the above findings can be reconciled with results that show that mitochondrial function is enhanced by dietary restriction in multiple species. Further studies are needed to determine how differing states of mitochondrial function influence ageing in different contexts.

Senescence

Nearly 60 years ago, the first formal description of the limited ability of human cells to divide in culture was published71,72. This phenomenon is now known to be an example of a more general phenomenon termed cellular senescence. Senescent cells are characterized by three main features: arrested cell proliferation, resistance to apoptosis and a complex senescence-associated secretory phenotype73. The senescence that limits cell proliferation is caused mostly by the short, dysfunctional telomeres that result from repeated DNA replication in the absence of telomerase74. Dysfunctional telomeres trigger a persistent DNA-damage response, which in turn induces cell cycle arrest75 and the expression of pro-inflammatory factors that are associated with the senescence-associated secretory phenotype76. Similarly, at least some of the oncogenes that induce senescence do so by causing replication stress and subsequent DNA damage77,78. However, other stressors can drive cells into senescence without a DNA-damage response, including epigenomic perturbations79 and mitochondrial dysfunction80.

Senescent cells are more abundant in aged and diseased tissues in multiple species81. Cell culture studies showed that senescent cells can fuel hallmarks of a variety of ageing phenotypes and diseases, largely through the cell non-autonomous effects of the senescence-associated secretory phenotype82. The development of two transgenic mouse models in which senescent cells can be selectively eliminated confirmed the idea that senescent cells can have a causal role in many age-related phenotypes and pathologies in vivo83,84. Both models have been used to show that senescent cells are drivers of a large number of age-related pathologies-at least in mice. These pathologies include Alzheimer's85 and Parkinson's86 disease, atherosclerosis87, cardiovascular dysfunction88 (including cardiovascular problems caused by certain genotoxic chemotherapies89), tumour progression88,89, loss of haematopoietic and skeletal muscle stem cell functions90, non-alcoholic fatty liver disease91, pulmonary fibrosis92, osteoarthritis93 and osteoporosis94.

This leads to the question of whether compounds could be identified that can eliminate senescent cells, similar to the action of the mouse transgenes, and that are therefore potentially translatable to use in humans. This approach led to the identification of a new class of drugs, termed senolytics, that is rapidly expanding90,95,96,97,98,99. Many senolytic drugs have been tested in mice and human cells or tissues, with promising results. However, clinical trials have only recently started and it therefore remains to be determined whether these drugs are safe and efficacious in humans.

Chronic inflammation

Senescence of the immune system (known as immunosenescence) is one of the causes of 'inflammaging', a term coined in 2000100 that refers to a phenomenon in which older organisms tend to have higher levels of inflammatory markers in their cells and tissues, which results in a low-grade, sterile and chronic pro-inflammatory status. In contrast to acute, transient inflammation-an evolutionarily conserved mechanism designed to protect the host from infections and injuries-inflammaging is linked to a myriad of age-related diseases such as cancer, type 2 diabetes, cardiovascular disease, neurodegenerative diseases and frailty101,102,103,104,105.

Other factors that contribute to inflammaging include genetic susceptibility, obesity, oxidative stress, changes in the permeability of the intestinal barrier associated with translocation of bacterial products ('leaky gut'), chronic infection and defective immune cells104 and pro-inflammatory factors that are associated with the senescence-associated secretory phenotype of non-immune senescent cells76. In addition, numerous environmental factors-such as the chemicals identified by the Tox21 consortium106-can be cytotoxic and pro-inflammatory101,102. Finally, longevity-enhancing interventions such as dietary restriction reduce inflammatory biomarkers107,108. On the basis of these findings, inflammaging is now considered to be a biomarker for accelerated ageing and one of hallmarks of ageing biology.

As discussed for other variables that influence ageing, an extended lifespan and healthspan may be a result of a fine balance between pro-inflammatory and anti-inflammatory processes109. Consistent with this idea, it has been shown that although centenarians have an increased level of pro-inflammatory molecules (for example, interleukin-6, a commonly used marker for chronic morbidity105), the adverse consequences associated with these pro-inflammatory molecules are counterbalanced by high levels of anti-inflammatory molecules110.

Proteostasis

Protein homeostasis (known as proteostasis) is an essential process that maintains protein structure and function, a process that degrades during ageing. Proteome stability is associated with naturally long lifespan in organisms such as the naked mole-rat, which is characterized by high levels of homeostatic proteolytic activity. During normal ageing, many hundreds of proteins become insoluble and accumulate in a wide variety of tissues. In C. elegans, these insoluble proteins are highly enriched for proteins that determine lifespan114,115. It appears that a proteome-wide failure in proteostasis accelerates ageing.

The major pathways that determine lifespan also regulate aspects of proteostatic factors. For example, insulin signalling pathways control the expression of molecular chaperones and TOR signalling pathways regulate many forms of autophagy including mitoautophagy, which is the mechanism by which damaged mitochondria are removed from the cell. Age-related failure in proteostasis may be mechanistically responsible for the processing and folding of neurotoxic peptides associated with Alzheimer's disease, Parkinson's disease and other proteotoxic diseases116. Indeed, this may be why age is such a high-risk factor for neurological diseases that are marked by protein aggregation.

An inflection point in ageing interventions

The rapid increase in our understanding of the molecular mechanisms that underlie ageing has created new opportunities to intervene in the ageing process. Two notable findings have emerged from these early studies. First, the number of genes that can extend lifespan is much larger than expected, which suggests a much higher level of plasticity in the ageing process than expected. Second, genes that control ageing-which define cellular pathways such as the TOR and insulin signalling pathways-are remarkably conserved in yeast, worms, fruit flies and humans. The conservation of these pathways across wide evolutionary distances and the fact that targeting these pathways in model organisms increases both lifespan and healthspan has brought to the fore the idea of interventions in humans.

Rapidly ageing societies across the world are seeing an increasing healthcare burden attributable to both morbidity and cost of age-related diseases, such as heart disease, stroke, cancer, neurodegeneration, osteoarthritis and macular degeneration. However, current medical care is highly segmented as well as organ- and disease-based, and ignores the fact that age and the ageing process are the strongest risk factor for each of these diseases. According to the concept of geroscience, targeting conserved ageing pathways is anticipated to protect against multiple diseases and represents a different approach to tackling the rapidly growing burden of diseases worldwide (Table 1).

Table 1 Interventions to increase healthspan and/or lifespan

Using geroscience to treat age-related disease

The concept of geroscience predicts that conserved ageing pathways are part of the pathophysiology of many age-related conditions and diseases (Fig. 2). For example, multimorbidity is seen as the multisystem expression of an advanced stage of ageing rather than a coincidence of unrelated diseases117. Targeting conserved ageing pathways should, therefore, prevent or ameliorate multiple clinical problems. This hypothesis remains to be tested in clinical trials, but is supported by several lines of evidence. A wide range of animal models of specific diseases can be affected by manipulating a single ageing mechanism (such as NAD⁺)118 or senescent cells95 in the laboratory. Rates of individual age-related diseases and of multimorbidity increase nonlinearly with age, and the rate of acquiring new chronic diseases may be higher in people who have an existing chronic disease119.

Environmental and genetic factors exert influences on a number of key cellular processes and pathways, which have recently been defined as the hallmarks of ageing193. Many of these pathways contribute to the creation of a chronic inflammatory stage and to ageing. These in turn increase the risk for chronic diseases of ageing together with disease-specific risk factors (for example, cholesterol level and high-blood pressure can lead to cardiovascular diseases such as stroke and myocardial infarction).

Certain populations, such as people who live with HIV or are homeless, show an early onset of a wide range of age-related chronic diseases and geriatric syndromes that are not necessarily related to their specific disease risks120,121. A classic statistical analysis of human mortality showed that even curing an entire category of chronic disease, such as all types of cancer or cardiovascular diseases, would only modestly increase life expectancy owing to the expected mortality from other chronic diseases122. Conversely, humans with extreme longevity who presumably have favourable ageing mechanisms show delayed onset of most major chronic diseases123.

In clinical care, multimorbidity is increasingly viewed as an entity unto itself that requires a specific integrative management plan124, as intensive but uncoordinated treatment of individual diseases can give rise to the harmful syndrome of polypharmacy125. Frailty measures are the most widely used clinical assessments for quantifying the stage of ageing126,127, and these clinical biomarkers of ageing predict mortality while awaiting liver transplant128, complications of surgery129 and whether the pathology of Alzheimer's disease manifests as clinical dementia130. Taken together, experimental data from preclinical models, epidemiological patterns of age-related conditions and the power of non-disease-specific clinical ageing assessments such as frailty to predict risk and mortality in diverse contexts all suggest that intervening in mechanisms of ageing could have broad clinical benefit.

Challenges ahead

The human population is also characterized by a large genetic heterogeneity that has a critical role in disease susceptibility, lifespan and the response to drugs of an individual. This heterogeneity is the basis for the current field of precision medicine, which aims to identify critical genetic determinants of disease and to customize interventions and treatments to unique genetic variants. In the future, the field of precision medicine and geroscience will have to interact closely. As discussed above, FOXO3 is related to the DAF-insulin pathway, and unique polymorphisms in FOXO3 are found in centenarians around the world17. Furthermore, the APOE gene is involved in cholesterol metabolism, and unique alleles are associated with longevity and a lower risk of developing Alzheimer's disease133,134. Many additional genes135, such as SIRT6 136, are now known to be associated with human longevity.

Just as several animal studies have challenged the universality of the benefits of dietary restriction, it is likely that pharmacological interventions will work with different success in distinct humans, owing to the natural genetic variation in the population138. As in mice, it has been hypothesized that selective pressures on the response to nutrient availability may vary across different human populations, resulting in genetic differences that may influence diabetes and obesity140. Furthermore, most of the interventions have arisen from research to show protection against ageing in animals. Thus, it is possible that humans that have optimized their nutrition and exercise are unlikely to derive much benefit from these interventions. Future studies on tailoring interventions based on personalized medicine approaches are likely to be most successful in deriving the most benefit from these interventions.

Additionally, it is clear that studies in mice are not always predictive for humans. Many important discoveries in mice have been translated successfully in humans, but many others have not. This can be due to intrinsic biological differences between mice and humans. In addition, the complexity of biology and the multiplicity of recognized and unrecognized variables that affect biological phenotypes have caused reproducibility problems between different laboratories that study the same organisms, not only in studies of mice but also other model systems141.

Although there are many examples of a connection between long lifespan and increased healthspan, more-recent studies in mice142,143, flies132 and worms have questioned the assumption that lifespan extension is always accompanied by an increase in healthspan. Future studies will need to address the effects of interventions on both of these aspects before attempting to translate these interventions into the treatment of human patients.

Drugs undergoing clinical trials

Both drugs that are being developed to target ageing and some drugs that are commonly used behave as geroprotectors in animal models. The multicentre Intervention Testing Program (ITP), which is supported by the National Institute for Ageing, has identified five drugs that reproducibly increase lifespan in genetically heterogenous mice147, including rapamycin, acarbose, nordihydroguaiaretic acid, 17-α-oestradiol and aspirin147. Some of these drugs also improve healthspan measures in some tissues of animal models. Drugs found in other studies to extend rodent lifespan include metformin151 (although it did not repeat in the ITP at the same dose), drugs targeting the angiotensin-converting enzyme and the aldosterone receptor, and the sirtuin activators SRT2104152 and SRT1720153. Further work will be necessary to validate that these drugs act as true geroprotectors in model organisms.

A key question is how these interventions will be tested and eventually used clinically in humans. Geroscience predicts that ageing therapies will ameliorate or prevent several age-related diseases and conditions simultaneously. Clinical trials to test this hypothesis should therefore use clinical outcomes that inherently depend on multiple age-related diseases or conditions. Examples include multimorbidity, or the combination of several age-related chronic diseases; the multifactorial geriatric syndromes such as frailty or delirium; or resilience to health stressors such as surgery or infection154. Multimorbidity and frailty are also widely incorporated into measures of age-related risk that inform clinical decision-making155. Other examples of such measures that could be useful trial outcomes include grip strength, gait speed156, timed-up-and-go and activities of daily living.

Metformin

Metformin is a widely prescribed antidiabetic drug that has been found to target several molecular mechanisms of ageing158. A retrospective analysis of patients with diabetes who received metformin showed increased lifespan in comparison to individuals without diabetes159. In randomized trials, metformin prevented the onset of diabetes, improved cardiovascular risk factors and reduced mortality160,161. Epidemiological studies have suggested that metformin use might also reduce the incidence of cancer and neurodegenerative disease158. These data underpin the proposed Targeting Aging with MEtformin (TAME) study, a large randomized controlled trial of metformin given to 65- to 80-year-old individuals without diabetes who are at high risk for the development of chronic diseases of ageing. The primary outcome of TAME is a composite of death or new major age-related chronic diseases, including cardiovascular disease, cancer and dementia. Other outcomes include geriatric measures such as mobility, independence in activities of daily living and cognitive function162.

Rapamycin analogues

The compound identified by the ITP that has perhaps the most reproducible effects on lifespan is rapamycin. Rapamycin inhibits the TOR pathway, extends the lifespan of yeast and flies and increases mean and maximum lifespan in mice from multiple genetic backgrounds. These basic research data led to a unique clinical trial that studied the effects of rapamycin on heart function, cognition, cancer and lifespan in household companion dogs as a preclinical model166. Rapamycin (also known as sirolimus) and its analogue everolimus are approved for clinical use as immunosuppressants in solid organ transplantation. Healthy older adults given a non-immunosuppressive dose of everolimus for six weeks showed an improved immunological response to influenza vaccination19. A subsequent clinical trial found that six weeks of low-dose everolimus plus a second TOR inhibitor improved vaccine response and, provocatively, reduced infection rates by over a third during the subsequent nine months167. These were two of the first examples of clinical trials that target a syndrome of ageing-immunosenescence-with a drug that targets the mechanisms of ageing.

Senolytics

As discussed above, senolytic drugs-drugs that selectively target and eliminate senescent cells-have showed great geroprotective potential in animal models95. Some of these drugs are natural products96,97, whereas others are synthetic small molecules. A growing number of biotechnology companies and research laboratories are developing new or repurposed senolytics that have just begun to be tested for safety in humans, with no results-thus far-regarding efficacy.

Sirtuin activators

Sirtuin-activating compounds (STACs) enhance sirtuin activity and increase healthspan in mice and non-human primates168. However, mixed conclusions have been observed in clinical trials. Resveratrol (a natural STAC) and SRT1720 (an early synthetic STAC) have shown promising results in preclinical trials but failed in clinical trials, owing to low bioavailability, potency and limited target specificity169. The most promising synthetic STAC so far is SRT2104, a highly specific SIRT1 activator; the compound has completed several small clinical studies of effects on cardiovascular and metabolic markers, including in type 2 diabetes, cigarette smokers and the elderly, with larger trials underway118.

NAD⁺ precursors

NAD⁺ precursors such as nicotinamide riboside and nicotinamide mononucleotide aim to supplement the age-associated decrease in cellular NAD levels69. In animal models, both precursors have shown geroprotective activity against a number of ageing-associated diseases. Several companies are currently selling nicotinamide riboside and nicotinamide mononucleotide as supplements online. Although these supplements increase NAD levels in humans170, no efficacy or geroprotective effects for humans have been demonstrated thus far.

Exercise improves healthspan

Although much hope and investment are currently focused on drug development, it is important to note that exercise behaves as a true and effective geroprotector. In the absence of suitable treatments for age-related dysfunction, exercise is currently the only intervention that has shown a remarkable efficacy for reducing the incidence of age-related disease171,172, improving the quality of life173 and even increasing mean and maximum lifespan in humans174,175. Its benefits can be seen even with modest implementation173. Although the key molecular players that mediate the protective effects of exercise against age-related disease are unknown, efforts are underway to identify the molecular players and whether we can harness such knowledge to improve the health of the ageing population.

Nutrition and ageing

Diet is probably one of the most important influences on health and ageing. However, it is an enormously complicated topic and beyond the scope of this Review (extensive discussion on this topic has previously been published176). The field of ageing has focused almost exclusively on the lifespan and healthspan effects of dietary restriction but, at the other end of the spectrum, overeating and the accompanying obesity shortens lifespan and decreases healthspan. In between these two extremes, there is strong evidence that optimal eating is associated with increased life expectancy and a reduction in the risk of all types of chronic disease. Many claims have been made for the competitive merits of different diets relative to one another. However, it is very difficult to conduct rigorous, long-term studies that compare different diets for their lifespan and healthspan effects using methodology that is devoid of bias and confounding variables. Without such direct comparisons, no specific diet can claim superiority over any others. However, a number of themes have emerged from studies that compare different diets and from the study of populations that are geographically associated with increased longevity (so-called 'blue zones'). Diets that favour longevity and healthspan are generally characterized by minimally processed foods, being predominantly plant-based, low alcohol consumption and a lack of overeating.

Exciting recent developments are emerging in the nutrition field, such as intermittent fasting177, diets that mimic fasting178 and time-restricted feeding179. Recently, interest has grown in a ketogenic diet that is characterized by the endogenous production of high levels of the ketone body β-hydroxybutyrate. This diet has long been used as a treatment for childhood epilepsy and was recently shown to increase healthspan in two separate studies in mice. The studies are supported by recent findings that β-hydroxybutyrate modulates the enzymatic activity of the epigenetic regulators, histone deacetylases, and thereby activates the expression of FOXO3183. Future research will focus on the healthspan and possible lifespan of these dietary interventions and the identification of their interactions with pathways that regulate ageing.

The need for biomarkers of ageing

The field of geroscience needs biomarkers to assess the ageing process and the efficacy of interventions to bypass the need for large-scale longitudinal studies. Medicine has undergone a progressive transformation during the past 40 years, changing from 'sick care'-that is, care primarily focused on treating diseases after they occurred-to 'healthcare', in which unique risk factors for disease development are recognized and suppressed before disease onset. For example, neither high plasma cholesterol nor high blood pressure is a disease by itself but both are important risk factors for the development of myocardial infarction and strokes.

Early efforts to identify such markers have been unsuccessful, but recent developments using newer technologies such as high-throughput proteomics, transcriptomics and epigenomics indicate that such biomarkers do exist and could be of high clinical importance185. One possible biomarker, the epigenetic clock, is based on the measurement of DNA methylation at multiple sites and appears to correlate with biological age and age-related risk more than chronological age. Advanced glycation end products represent another potential biomarker that accumulates with age and in several age-related diseases189. Furthermore, increased levels of some advanced glycation end products are also associated with increased mortality in humans190. There already is evidence that ageing biomarkers can be modified by interventions that target ageing, such as in the CALERIE study of calorie restriction in humans191. The identification of further biomarkers that predict biological age and disease risk will represent a huge stride forward in the efforts to combat age-related disease and dysfunction in humans.

We are now entering an exciting era for research on ageing. This era holds unprecedented promise for increasing human healthspan: preventing, delaying or-in some cases-reversing many of the pathologies of ageing based on new scientific discoveries. Whether this era promises to increase the maximum life span of humans remains an open question192. What is clear is that, 30 years after the fundamental discoveries that link unique genes to ageing, a solid foundation has been built and clinical trials that directly target the ageing process are being initiated. Although considerable difficulties can be expected as we translate this research to humans, the potential rewards in terms of healthy ageing far outweigh the risks.

References

1. 1.

2. 7.
Medawar, P. B. An Unsolved Problem of Biology (H. K. Lewis, 1952).

3. 9.
Friedman, D. B. & Johnson, T. E. A mutation in the age-1 gene in Caenorhabditis elegans lengthens life and reduces hermaphrodite fertility. Genetics 118, 75-86 (1988). This study describes a C. elegans mutant strain that has an extended lifespan.

4. 11.
Kenyon, C., Chang, J., Gensch, E., Rudner, A. & Tabtiang, R. A C. elegans mutant that lives twice as long as wild type. Nature 366, 461-464 (1993). This study described that a mutation in the daf-2 gene that enhances dauer formation also extends lifespan.

5. 20.
Kapahi, P. et al. Regulation of lifespan in Drosophila by modulation of genes in the TOR signaling pathway. Curr. Biol. 14, 885-890 (2004). This study shows that lifespan extension by dietary restriction in flies is due to inhibtion of the TOR kinase.

6. 22.
Chen, D. et al. Germline signaling mediates the synergistically prolonged longevity produced by double mutations in daf-2 and rsks-1 in C. elegans. Cell Rep. 5, 1600-1610 (2013).

7. 24.
Kennedy, B. K., Austriaco, N. R. Jr, Zhang, J. & Guarente, L. Mutation in the silencing gene SIR4 can delay aging in S. cerevisiae. Cell 80, 485-496 (1995).

8. 25.
Kaeberlein, M., McVey, M. & Guarente, L. The SIR2/3/4 complex and SIR2 alone promote longevity in Saccharomyces cerevisiae by two different mechanisms. Genes Dev. 13, 2570-2580 (1999).

9. 27.
Lin, S. J., Defossez, P. A. & Guarente, L. Requirement of NAD and SIR2 for life-span extension by calorie restriction in Saccharomyces cerevisiae. Science 289, 2126-2128 (2000). This study shows that lifespan extension by glucose restriction in yeast requires the activity of Sir2.

10. 41.

11. 65.

12. 73.

13. 107.
Barzilai, N., Huffman, D. M., Muzumdar, R. H. & Bartke, A. The critical role of metabolic pathways in aging. 61, 1315-1322 (2012).

14. 118.

15. 132.
Wilson, K. A., Nelson, C. S., Beck, J. N., Brem, R. B. & Kapahi, P. Genome-wide analysis reveals distinct genetic mechanisms of diet-dependent lifespan and healthspan in D. melanogaster. Preprint at https://www.biorxiv.org/content/10.1101/153791v2 (2018).

16. 154.

17. 167.

18. 180.
Newman, J. C. et al. Ketogenic diet reduces midlife mortality and improves memory in aging mice. Cell Metab. 26, 547-557 (2017). These two papers 180,181 report the healthspan-enhancing effect of a ketogenic diet in mice.

19. 188.

Download references

Acknowledgements

We thank I. Park and D. Powell for editing/proofreading this Review and J. Carroll for assistance with figures.

Reviewer information

Nature thanks Valter D. Longo, David Sinclair and the other anonymous reviewer(s) for their contribution to the peer review of this work.

Author information

Affiliations

Buck Institute for Research on Aging, Novato, CA, USA

Judith Campisi

, Pankaj Kapahi

, Gordon J. Lithgow

, Simon Melov

, John C. Newman

& Eric Verdin

Contributions

All authors wrote the manuscript.

Corresponding author

Correspondence to Eric Verdin.

Ethics declarations

Competing interests

J.C. is a scientific founder of Unity Biotechnology, a company that develops senolytics. G.J.L. and S.M. are scientific founders of Gerostate Alpha, a drug-development company focused on creating novel pharmaceuticals that mitigate age-related disease and dysfunction. J.C.N. and E.V. are scientific founders of BHB Therapeutics, a company focused on the therapeutic effects of the ketone body β-hydroxybutyrate. E.V. is a scientific founder of Napa Therapeutics, a company that studies NAD metabolism during ageing.

Additional information

Publisher's note: Springer Nature remains neutral with regard to jurisdictional claims in published maps and institutional affiliations.

About this article

Further reading

Rejuvenation Research (2019)

Richard O'Laughlin

, Meng Jin

, Yang Li

, Lorraine Pillus

, Lev S. Tsimring

, Jeff Hasty

& Nan Hao

Translational Medicine of Aging (2019)

Jorge Iván Castillo-Quan

, Luke S. Tain

, Kerri J. Kinghorn

, Li Li

, Sebastian Grönke

, Yvonne Hinze

, T. Keith Blackwell

, Ivana Bjedov

& Linda Partridge

Proceedings of the National Academy of Sciences (2019)

The Journals of Gerontology: Series A (2019)

# data[].attributes.attachment_link.title
From discoveries in ageing research to therapeutics for healthy ageing

# data[].attributes.attachment_link.description
For several decades, understanding ageing and the processes that limit lifespan have challenged biologists. Thirty years ago, the biology of ageing gained unprecedented scientific credibility through the identification of gene variants that extend the lifespan of multicellular model organisms. Here we summarize the milestones that mark this scientific triumph, discuss different ageing pathways and processes, and suggest that ageing research is entering a new era that has unique medical, commercial and societal implications.

# data[].attributes.headline
Artikkel om aldringsprosess (Lopéz-Otin, Cell 2013)

# data[].attributes.subject
Artikkel om aldringsprosess (Lopéz-Otin, Cell 2013)

# data[].attributes.headline
Anti-aging diets: Separating facts from fiction

# data[].attributes.subject
Anti-aging diets: Separating facts from fiction

# data[].attributes.body
Review-artikkel i Science november 2021

# data[].attributes.attachment_link.description
© 2021 American Association for the Advancement of Science. All rights reserved. AAAS is a partner of HINARI, AGORA, OARE, CHORUS, CLOCKSS, CrossRef and COUNTER.

# data[].attributes.headline
Matens betydelse för åldrande och livslängd

# data[].attributes.subject
Matens betydelse för åldrande och livslängd

# data[].attributes.body
Oppsummeringsartikkel om kosthold og aldring fra Läkartidningen 2016

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Livslängden har nästan fördubblats (från 50 till 85 år) i västvärlden under de två senaste århundradena [1, 2], vilket motsvarar 2 år per decennium. Denna häpnadsväckande ökning av befolkningens livslängd har många förklaringar. På individnivå bedöms livsstilsrelaterade faktorer bestämma cirka 75 procent och genetiska faktorer cirka 25 procent av individens livslängd [1]. Från 1800-talet och fram till 1920-talet gav industrialiseringen sociala och ekonomiska förutsättningar för att bekämpa hungersnöd, ekonomisk ojämlikhet, pandemier och barnadödlighet. Efter utvecklingen av antibiotika under 1930-talet har betydelsen av infektioner som det stora hotet mot folkhälsan minskat.

Hjärt-kärlsjukdomar ner och livslängd upp

I de industrialiserade länderna blev under 1900-talet hjärt-kärlsjukdomar det dominerande hotet mot folkhälsan. Under senare delen av 1900-talet ökade förståelsen för livsstilens betydelse för hjärt-kärlhälsan, till exempel rökningens betydelse och aterogena kostmönster. Från 1986 till 2002 halverades dödligheten i hjärtinfarkt i Sverige. Man bedömer att 55 procent av nedgången förklaras av sjunkande blodfetter och blodtryck samt minskad rökning, medan 36 procent förklaras av medicinska behandlingar. Den enskilt starkaste faktorn är de sjunkande kolesterolnivåerna, i huvudsak beroende på kostförändring [3].

På motsvarande sätt minskade dödligheten orsakad av kranskärlssjukdom på Island med 80 procent mellan åren 1981 och 2000 (i åldern 25-74 år). Tre fjärdedelar av nedgången förklaras av minskning av kardiovaskulära riskfaktorer som kolesterol (32 procent), rökning (22 procent) och blodtryck (22 procent). Under samma period förändrades matvanorna drastiskt på Island mot ett ökat intag av omättade fetter från fisk, vegetabiliska oljor, nötter och mandel, medan intaget av mättat fett från mjölkprodukter och rött kött samt transfetter reducerades med sjunkande serumkolesterolnivåer som följd [4].

Nya hot mot folkhälsan

När livslängden ökar på grund av minskande hjärt-kärlsjuklighet träder andra åldersrelaterade sjukdomar fram som hot mot folkhälsan. Cancer och kognitiva sjukdomar utmanar redan hjärt- och kärlsjukdomarna som de viktigaste dödsorsakerna. Skörhet (frailty) [5], inklusive sarkopeni [6] och osteoporos, är åldersrelaterade tillstånd som kommer att bidra till framtida ohälsa om åtgärder inte vidtas. Stillasittande och minskande fysisk aktivitet i kombination med övervikt och fetma gör att insulinresistens och diabetesrisk ökar, vilket ställer nya krav på den mat vi äter.

Med tillkomst av nya molekylärgenetiska och molekylärbiologiska tekniker ökar kunskapen om åldrandets mekanismer. Experimentell forskning på arter som nematoder, Drosophila, gnagare och apor [7] lyfter fram genomisk instabilitet, telomerförkortning, epigenetiska förändringar, mitokondriell dysfunktion, cellulärt åldrande, stamcellsutmattning och förändrad intercellulär kommunikation. Sammantaget har dessa förändringar kallats "the hallmarks of ageing" [7]. Många av dessa mekanismer påverkas av vad vi äter.

Matvanor och livslängd

Människan behöver en varierad kost för sin hälsa och överlevnad. Dagligen äter vi en blandning av makronutrienter såsom fett med många olika fettsyror där vissa är essentiella, kolhydrater med olika glykemiska index och fiberinnehåll, proteiner som består av 20 aminosyror (AA), inklusive nio essentiella AA, tillsammans med en rad bioaktiva föreningar som vitaminer, spårämnen och mineraler. De enskilda substanserna var för sig har en begränsad effekt på hälsa och livslängd. Näringsämnen verkar i kombination med varandra och i kombination med fysisk aktivitet och andra livsstilsfaktorer. När vissa näringsämnen intas i större utsträckning görs det oftast på bekostnad av andra näringsämnen. Matens långsiktiga hälsoeffekter fångas bäst när födointagsmönster snarare än enskilda näringsämnen eller livsmedelsgrupper beaktas. Dessutom påverkas metabolismen av näringsämnen av hur mycket vi rör oss och av kroppssammansättningen, det vill säga muskel- och fettmassans storlek och proportionerna mellan muskulatur och fett.

Traditionella kostmönster bestäms till stor del av kultur, lokal jordbruksproduktion, boskapshållning och närhet till hav. Klimatet är en viktig faktor.

Traditionell medelhavskost

Det är känt sedan renässansen att matvanor runt Medelhavet är relaterade till hälsa och långt liv [8]. I modern tid har kunskapen om traditionell medelhavskost och hälsa fått en ny renässans, särskilt efter att studien Seven country study [9] belyste att befolkningen runt Medelhavet hade bättre kardiovaskulär hälsa än andra populationer i västvärlden. Den studien var en enklare typ av observationsstudie som sedan har följts av mer avancerade longitudinella prospektiva observationsstudier, interventionsstudier och experimentella studier för att klarlägga mekanismerna bakom medelhavskostens positiva effekter.

Den traditionella medelhavskosten och de medelhavsliknande kostmönstren kännetecknas av mycket grönsaker, frukt och baljväxter. Olivolja är basfettet, vilket ger ett högt intag av enkelomättat fett. Nötter, mandlar och frön samt fisk och skaldjur ger mer av de fleromättade fettsyrorna. Det sammantagna kolhydratintaget är av god kvalitet, det vill säga har lågt glykemiskt index (GI), vilket innebär ett långsammare blodsockersvar och lägre insulinsekretion. Mycket fibrer, fytonäringsämnen och antioxidanter som polyfenoler och flavonoider följer av det höga intaget av färgglada vegetabilier, inklusive den gröna kallpressade jungfruolivoljan. Ytterligare ett kännetecken är det höga intaget av gröna blad, till exempel spenat och sallad, samt rödbetor och rädisor som alla är rika på nitrat. Nitrat är en källa till kväveoxid, som har kärlvidgande effekter och potential att sänka blodtrycket samt minska risken för blodproppar [10]. En måttlig alkoholkonsumtion (främst i form av vin rikt på resveratrol och andra antioxidativa ämnen), ett begränsat intag av kött och köttprodukter med preferens för ljust kött (t ex fågel) samt begränsad konsumtion av mjölk och mejeriprodukter är flera andra kännetecken. I dag överensstämmer alla officiella kostråd i västvärlden med grundmönstret i den traditionella medelhavskosten.

Prospektiva kohortstudier med totalt mer än 1,5 miljoner studiedeltagare och uppföljningstider från tre till arton år har visat att medelhavsliknande kostmönster är konsekvent kopplade till en lägre dödlighet i såväl hjärt- som cancersjukdomar [11, 12]. En stor andel av cancerfallen i västvärlden kan undvikas genom följsamhet till traditionell medelhavskost [13]. Kohortstudier antyder att en medelhavsliknande kost även skyddar mot höftfrakturer [14] och kognitiv nedsättning [11].

Även interventionsstudier ger övertygande bevis på de positiva effekterna av medelhavsliknande kostmönster. Lyon diet heart study visade att individer som hade haft en första hjärtinfarkt avsevärt minskade sin risk att dö genom att ändra matvanor [15]. Denna projekterade 5-årsstudie fick avbrytas efter 2 år. I den spanska primärpreventiva interventionsstudien PREDIMED deltog över 7 000 män och kvinnor i åldern 55-80 år med förhöjd kardiovaskulär risk. Efter fem år av Medelhavsmat med tillägg av upp till en deciliter jungfruolja eller en handfull nötter och mandlar per dag minskade risken att drabbas av hjärt-kärlsjukdom (med eller utan dödlig utgång) med 30 procent jämfört med kontrollgruppen [16]. I gruppen som fick olivolja sågs också en trend till minskad total 5-årsdödlighet (hazardkvot 0,81; 95 procents konfidensintervall 0,63-1,05; P = 0,11) jämfört med kontrollgruppen. Nyligen har också bröstcancerpreventiv effekt redovisats från PREDIMED-studiens båda interventionsarmar [17].

Mekanistiska studier visar att de underliggande hälsobringande effekterna från medelhavsmat inkluderar förbättrade blodfetter, sänkt blodtryck, bättre glukos- och insulinmetabolism, effekter på fettfördelningen (mindre bukfetma), mindre fettinfiltration i levern och minskad inflammation, liksom minskad oxidativ stress.

Telomerlängd och telomerfunktion kan ses som mått på de kumulativa effekterna av livsstil, miljö och genetiska faktorer avseende åldrande och åldersrelaterade sjukdomar [18]. Följsamhet till traditionell medelhavskost är kopplad till längre telomerer i blodkroppar [19]. Detta förhållande var dos-responsrelaterat i Nurses' health study [20]. I PREDIMED-studien noterades att viktminskning hos dem som följde medelhavskost associerades med ökande telomerlängd [21].

Nordisk hälsosam kost

Motsvarande hälsoeffekter kan också uppnås med livsmedel som produceras i områden med mindre gynnsamt klimat. I de nordiska länderna odlas rikligt med nyttiga vegetabilier som rotfrukter, baljväxter, frukter och bär. Hälsosam nordisk kost bygger på fullkornsprodukter, frukt, bär, rapsolja, nötter, fisk och fågel, tillsammans med försiktigt intag av mättat fett, socker och salt. Studier från alla nordiska länder visar att kostmönster som bygger på dessa hälsosamma livsmedel är kopplade till förbättrad riskfaktorprofil avseende bland annat hjärt-kärlsjukdom [22, 23], till exempel viktnedgång, lägre blodtryck, sjunkande kolesterolvärden och ökad insulinkänslighet [22].

Matvanor hos befolkningsgrupper med lång livslängd

Mycket arbete har lagts ned på att förstå mekanismerna bakom den långa livslängden hos vissa grupper i de så kallade blå zonerna [24, 25]. Ön Okinawa i Japan och Sicanibergen på Sicilien är exempel på platser där den genomsnittliga livslängden traditionellt har överstigit det nationella genomsnittet. Mat, genetik, fysisk aktivitet samt sociala och psykologiska faktorer bidrar på olika sätt i ett patogenetiskt komplext mönster. Kostintaget hos hundraåringar i Sicanibergen överensstämmer i allt väsentligt med den traditionella medelhavskosten [26].

Den traditionella maten på Okinawa har liksom på andra håll bestämts av de rådande klimatförhållandena som påverkade jordbruksproduktionen och djurhållningen, samt av närheten till havet. Okinawakosten var mycket mager eftersom den var baserad på grönsaker, baljväxter, frukt och fullkorn, med endast mindre konsumtion av animaliskt protein från magert fläskkött och fisk. Intressant nog kom mer än 80 procent av energiintaget från kolhydrater. Rotfrukter som sötpotatis var de stora kolhydratkällorna, vilket kontrasterar mot ris som är baslivsmedel i de flesta andra delar av Japan och Asien. Hög fysisk vardagsaktivitet, på grund av terräng och kulturella vanor, kännetecknar livsstilen på Okinawa. Hög fysisk aktivitet som ökar insulinkänsligheten i lever och muskler har sannolikt bidragit till att Okinawaborna kunde må bra av ett så högt kolhydratintag. I miljöer som främjar stillasittande och övervikt blir individerna däremot insulinresistenta och får svårare att hantera ett högt kolhydratintag, framför allt rent socker. Sojabaserade livsmedel som tofu och misosoppa ger höga intag av fytonäringsämnen som är antioxidativa och har östrogenlika effekter. Fettintaget utgjorde inte mer än cirka 5 procent av energiintaget, men intaget av de livsnödvändiga fettsyrorna linolsyra (omega-6) och eikosapentaensyra/dokosahexaensyra (omega-3) garanterades genom intag av vegetabiliskt (omega-6) och marint (omega-3) fett. Fetma sågs inte på Okinawa. Det bör betonas att dagens kostmönster på Okinawa och runt Medelhavet i många avseenden har fjärmat sig från de traditionella kostmönstren.

Uppenbarligen skiljer sig livsmedelstyper och proportionerna mellan makronutrienterna mycket mellan de traditionella medelhavs- och Okinawakosterna. Det finns dock viktiga likheter som kan bidra till förståelsen för hur de ger liknande effekter på hälsa, åldrande och livslängd. De är båda baserade på växter som grönsaker, baljväxter och frukt med kolhydrater av god kvalitet, det vill säga med lågt GI. Medan medelhavskosten inte är en lågfettkost, i motsats till Okinawakosten, delar kostmönstren det låga intaget av mättat fett, men med ett garanterat intag av essentiella fleromättade fettsyror. Dessutom är intaget av mejeriprodukter och rött kött (som ger mättade fetter och transfetter), raffinerat socker (med högt GI) och salt (bidrar till hypertoni) lågt. De två kostmönstren understryker att kvalitet snarare än kvantitet av makronäringsämnen är viktig för matens långsiktiga hälsoeffekter. Den insikten återspeglas i dagens kostråd, där ett utbyte av animaliska mättade fetter (14:0, 16:0, 18:0) mot vegetabiliska (icke-tropiska) oljor (18:1, 18:2) rekommenderas snarare än en generell minskning av fettintaget.

Under senare år har vissa metaanalyser indikerat att mättat fett är hälsomässigt neutralt. Dessa metaanalyser kan kritiseras, bland annat för att man inte tar hänsyn till balansen mellan mättade och omättade fettsyror. Dessutom försvinner de negativa hjärt-kärleffekter som är associerade med vissa långkedjiga mättade fettsyror i de ojusterade modellerna, när riskmodellen på ett tveksamt sätt justeras för effektmedierande faktorer som till exempel kolesterol [27].

Kostrekommendationer

Baserat på kunskapen om hälsoeffekter av olika livsmedel och kulturellt baserade kostmönster utges regelbundet nationella och internationella kostrekommendationer. Dessa föregås av noggranna genomgångar av den samlade världslitteraturen. Exempel på sådana rekommendationer är Dietary guidelines for Americans (DGA) som ges ut av det amerikanska jordbruksdepartementet (USDA), sammanfattade i Healthy eating index (HEI) [28] och Healthy diet index (HDI) från Världshälsoorganisationen (WHO) [29] samt Nordiska näringsrekommendationer från Nordiska ministerrådet [30]. DGA har helt nyligen uppdaterats [31].

Syftet med dessa rekommendationer är att främja sunda matvanor för att minska risken för kroniska sjukdomar och öka chansen för ett hälsosamt åldrande. Andra kostindex syftar till att minska högt blodtryck, till exempel Dietary approach to stop hypertension (DASH-kosten) [32], eller att minska höga LDL-kolesterolnivåer (Portfolio diet) [33]. Dessa kostrekommendationer är alla ganska lika (Tabell 1) och liknar i mycket den traditionella medelhavskosten.

Betydelsen av antioxidanter

Oxidativ stress har föreslagits som en viktig underliggande mekanism för åldrandet. I samband med mitokondriernas energiproduktion sker en konstant frisättning av fria radikaler (reaktiva syreföreningar, ROS) från mitokondrierna. Reaktiva syreföreningar orsakar ackumulerade skador på mitokondrie-DNA, enzymer och proteiner samt peroxidation av fettsyror i cellulära och andra membran. Den fria radikalteorin om åldrandet postulerar att reaktiva syreföreningar orsakar mitokondriell dysfunktion, apoptos och celldöd, aktivering av IGF-1 (insulin-like growth factor 1)-medierade metabola processer och telomerskador. Reaktiva syreföreningar är inte bara skadliga utan har också viktiga roller i cellulär signalering, till exempel för att förmedla några av de positiva effekterna av fysisk aktivitet.

Kroppen har utvecklat komplexa interna system av endogent producerade antioxidanter som urinsyra och koenzym Q10 för att skydda sig mot överproduktion av reaktiva syreföreningar. Maten förser kroppen med ett externt antioxidativt försvarssystem. Experimentella in vitro-studier, studier på livslängd i djurmodeller samt vissa humanstudier, till exempel på oxidation av LDL-partiklar och endotelfunktion, indikerar positiva effekter av supplementering med antioxidanter [34-36].

Antioxidanter och livslängd

Grönsaker, frukt och baljväxter innehåller antioxidativa ämnen som polyfenoler, till exempel flavonoider, antocyanidiner, stilbener (resveratrol) och lignaner, i syfte att skydda mot oxidativa skador. Vitaminer som tokoferoler (vitamin E), betakaroten (vitamin A) och askorbinsyra (C-vitamin) samt mineraler och spårämnen som selen och magnesium är andra exempel på direkta eller indirekta antioxidanter som finns i mat. Kostmönster som främjar friskt åldrande och hög livslängd kännetecknas av ett högt intag av vegetabilier och drycker (t ex te, kaffe och vin) rika på antioxidanter.

Baserat på dessa observationer och teorier har det förväntats att tillskott av antioxidanter skulle kunna skydda mot kroniska sjukdomar och säkerställa lång livslängd. Den hypotesen har inte bekräftats i interventionsstudier. En Cochrane-analys från 2012 [37] sammanfattar: "... we found no evidence to support antioxidant supplements for primary or secondary prevention ...". I den finska ATBC-studien randomiserades 29 000 manliga rökare till 8 år av tillskott av alfatokoferol, ensamt eller i kombination med betakaroten. Inga positiva effekter noterades på dödlighet i cancer. Snarare såg man en ökad mortalitet på grund av en ökad strokeincidens hos deltagarna som fått tillskott [38].

Reaktiva syreföreningar är viktiga biologiska substanser med effekter på cellulär integritet och funktion, och därmed också på åldrande och livslängd. Samspelet mellan reaktiva syreföreningar och de myriader av antioxidanter som produceras internt och tillförs med maten är extremt komplext, varför det är osannolikt att enstaka antioxidanter i hög dos skulle kunna ha positiva effekter. Fettlösliga vitaminer blir tvärtom toxiska i höga doser. Eventuella bristtillstånd behöver återställas, och hos vissa äldre individer som äter dåligt kan multivitamintillskott vara motiverade.

Kalorirestriktion, åldrande och livslängd

Minskat energiintag hos modellorganismer som maskar, gnagare, fiskar och kycklingar har visat sig bromsa åldrandet och öka livslängden [39]. De första studierna gjordes på möss på 1930-talet [40]. En 50-procentig kalorirestriktion (jämfört med ad libitum-matade kontrolldjur) kan öka överlevnaden hos gnagare från 30 till cirka 45 månader. Forskning som utförts för att förstå de molekylära förändringar som sker vid kalorirestriktion [40] visar bland annat att insulinkänsligheten ökar när fettinlagringen minskar och att metabola signalvägarna för IGF-1 och mTOR (mammalian target of rapamycin) nedregleras när den anabola stimulansen minskar. Dessutom tycks DNA-reparationen bli mer effektiv, autofagi öka och sirtuinuttrycket förbättras [41].

Två 20 år långa randomiserade kalorirestriktionsstudier har utförts på rhesusapor, som är primater med en genomsnittlig livslängd på 27 år. Även om protokollen var delvis överlappande kom de två studierna till olika slutsatser. Båda studierna använde en kostregim med en 30-procentig begränsning av energiintaget (med utgångspunkt från ett ad libitum-intag vid studiestarten). Studien från Wisconsin National Primate Research Center (WNPRC) [42] rapporterade en högre överlevnad hos djur med kalorirestriktion och mindre förekomst av kroniska sjukdomar som typ 2-diabetes, cancer och hjärt-kärlsjukdomar, medan studien från National Institute on Aging (NIA) inte kunde uppvisa några sådana effekter [43]. En möjlig förklaring till de olika resultaten kan ha varit att olika kostkompositioner användes. I allmänhet var kosten i WNPRC-studien av sämre kvalitet; till exempel kom cirka 30 energiprocent från sackaros jämfört med 4 procent i NIA-kosten. I den senare studien fick djuren vitamintillskott, vilket inte var fallet i WNPRC-studien.

Studierna av kalorirestriktion visar vikten av energibalans. Fetma främjar insulinresistens och typ 2-diabetes och aktiverar mTOR/IGF-1 och deras anabola signalvägar med betydelse bland annat för cancerutveckling. Dessutom indikerar de två studierna att sjukligheten minskar och livslängden ökar, om intaget av mat med låg näringsmässig kvalitet begränsas, medan energirestriktion sannolikt inte spelar lika stor roll om kvaliteten på födointaget är bra.

Fetma, muskulatur och livslängd

Att undvika övervikt och fetma är bra för långsiktig hälsa, särskilt i yngre och medelålders populationer. Hos äldre utmanas detta axiom av kohortstudier som ganska konsekvent visar att övervikt (body mass index, BMI, 25-30 kg/m ²), men inte fetma (BMI >30 kg/m ²), är förknippad med ökad livslängd [44, 45]. Huruvida övervikt per se är kopplad till positiva hälsoeffekter eller snarare återspeglar en allmänt god hälsa är omöjligt att bestämma från observationsstudier. Kroppsfettets distribution har större betydelse än dess mängd, det vill säga bukfetma är starkt förenad med nedsatt hälsa och kortare överlevnad. Bevarad muskelmassa och muskelstyrka är också vitalt för långsiktig hälsa [5, 6, 46].

# data[].attributes.attachment_link.title
Matens betydelse för åldrande och livslängd

# data[].attributes.attachment_link.description
Livslängden har nästan fördubblats (från 50 till 85 år) i västvärlden under de två senaste århundradena [1, 2], vilket motsvarar 2 år per decennium. Denna häpnadsväckande ökning av befolkningens livslängd har många förklaringar. På individnivå bedöms livsstilsrelaterade faktorer bestämma cirka 75 procent och genetiska faktorer cirka 25 procent av individens livslängd [1].

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I år lever det, for første gang, flere enn 1 000 personer i Norge som er 100 år eller mer. Vi lever stadig lenger. Men foreløpig skal vi alle dø - av noe.

Foto: Einar Nilsen

I siste halvdel av 1800-tallet var forventet levealder i Norge omkring 50 år ( 1). I 2016 var den 84,2 år for kvinner og 80,6 år for menn ( 1), en stigning på rundt 65 %. Denne første helserevolusjonen, som de fleste høy- og middelinntektsland har fått glede av, regnes som noe av det største menneskeheten har oppnådd ( 2).

Vil utviklingen fortsette? Økningen i forventet levealder kom først som et resultat av forebygging og behandling av sykdommer som rammer barn og unge, og deretter - fra 1960-årene - tilsvarende for sykdommer som rammer voksne ( 2). En ytterligere økning av forventet levealder forutsetter at man kan forebygge eller kurere sykdom i den eldre delen av befolkningen. Dette gir relativt liten gevinst målt i antall leveår sammenlignet med tilsvarende tiltak for yngre populasjoner. Kreft og hjerte- og karsykdommer er de vanligste dødsårsakene. Hvis det vidunderlige skjedde at vi kunne kurere eller forebygge all form for kreft, ville, ifølge beregninger fra USA, forventet levealder kun øke med omkring tre år ( 3). Utryddes hjerte- og karsykdommer, kan man i tillegg legge til ca. fem år. Forventet levealder vil nærme seg 90 år. Dette har en pris: Mange flere enn i dag vil bli skrøpelige og rekke å utvikle alderdomssykdommer som osteoporose, artrose og ikke minst demens ( 2).

Fenomenet kalles i statistikken for konkurrerende risiko (competing risk) ( 4). Statistikeren Sander Greenland bruker følgende eksempel: En storrøykende mann på 51 år får lungekreft og dør av den tre år senere. Hadde han blitt frisk av kreften, kunne røykingen ha ført til at han døde av hjerteinfarkt 55 år gammel. Man hadde dermed bare vunnet ett leveår. Hadde han aldri røykt, ville han kanskje ha levd i 30 år til ( 5). Konkurrerende risiko blir viktigere med alderen, fordi alder er den sterkeste risikofaktoren for de fleste sykdommer ( 2). Kureres én sykdom, står en annen klar til å overta. Insidensen av multimorbiditet er fem ganger så høy blant 80-åringer som blant 50-åringer ( 6).

Røyking er kroneksemplet på en modifiserbar risikofaktor, noe man kan gjøre noe med. Alder er det motsatte. Men dette synet er i ferd med å endres: Den egentlige risikofaktoren er ikke kronologisk alder, men aldring, en komplisert biologisk prosess som sannsynligvis innebærer både programmerte hendelser i cellene, inflammasjon og akkumulert skade ( 7, 8). Hvis man kan forhindre eller forsinke denne prosessen, kan man kanskje utsette eller forhindre mange aldersrelaterte sykdommer på én gang - omtrent som ved røykestopp. Forskning på farmakologisk forebygging og behandling er for lengst i gang. Noen medikamenter har som mål å utrydde gamle celler, mens andre følger prinsippet for kalorirestriksjon ( 7, 8). Foreløpig er det kun publisert dyrestudier. Vi vet ikke hvilken effekt slik behandling vil ha på mennesker, heller ikke eventuelle bivirkninger ( 8).

Mens vi venter på gjennombruddet, er det ingen selvfølge at forventet levealder fortsetter å stige, selv ikke i vår del av verden. Tvert imot ser vi en tendens til at den synker ( 9). Både globalt og nasjonalt er forventet levealder ofte avhengig av sosioøkonomisk status, kjønn og etnisitet ( 10).

Det er kanskje ikke så viktig hva vi dør av, gitt at vi når en viss alder, men heller hvor mange gode leveår vi har før vi dør. Målet for en ny helserevolusjon bør ikke være å fremskaffe så mange hundreåringer som mulig, men å komprimere den delen av livet som må leves med alvorlig sykdom og funksjonsnedsettelse ( 10). Her er det sannsynligvis fremdeles en del å hente.

# data[].attributes.attachment_link.description
I år lever det, for første gang, flere enn 1 000 personer i Norge som er 100 år eller mer. Vi lever stadig lenger. Men foreløpig skal vi alle dø - av noe. Foto: Einar Nilsen I siste halvdel av 1800-tallet var forventet levealder i Norge omkring 50 år ( 1).

# data[].attributes.headline
Aldring hos personer med utviklingshemming

# data[].attributes.subject
Aldring hos personer med utviklingshemming

# data[].attributes.attachment_link.title
Aldring hos personer med utviklingshemning

# data[].attributes.attachment_link.description
Seniorrådgiver på Frambu, Lise Beate Hoxmark, snakker i dette foredraget om aldring hos personer med utviklingshemning. Aldring er en prosess som innebærer forandring, sier Hoxmark. Kroppslige funksjoner, helse, aktivitet og deltagelse er noe av det som  påvirkes av aldring, forklarer Hoxmark, og legger til de eksistensielle aspektene; som å være gammel, å bli som andre, død og det å dø. 
Av norske kommuner er det bare 8% av kommunene som har en politisk vedtatt plan for eldre med utviklingshemning, og ca. 25% vet ikke om det finnes personer med utviklingshemning og demenssykdom eller kreft i kommunen, sier Hoxmark. 25% av kommunene mangler oversikt over om eldre med utviklingshemning har en tilfredsstillende boform, og bare 20% av bofellesskap og sykehjem er tilrettelagt for eldre med utviklingshemning, sier Hoxmark og refererer til en rapport levert av Trude Helen Westerberg fra Nasjonalt kompetansesenter for aldring og helse i 2013. Flytting er alltid siste utvei, sier Hoxmark, så her bør kommunene  legge bedre til rette.
Det er sterk politisk føring for at personer med nedsatt funksjonsevne skal delta i samfunnet, sier Hoxmark, og legger til at helse er en forutsetning for deltakelse. Hoxmark referer til en kjent samfunnsmedisiner som het Peter Hjort som definerte helse som evne og overskudd til å klare hverdagens krav. 
Hoxmark sier det kan være en større omveltning for eldre med en utviklingshemning, enn det er for andre eldre å «pensjonere seg» fordi store deler av deres sosiale miljø ofte er knyttet opp mot arbeidsplassen. Hoxmark anbefaler å se nærmere på Helhetlig pensjonskartlegging (HELP) fra Aldring og helse. 
Hoxmark snakker om kognitiv overbelastning som betyr "veldig sliten hjerne", før hun ser spesifikt på Williams syndrom og aldring. 
Hoxmark går også igjennom alder ved død og tap av leveår, økt livslengde, økt forekomst av sykdom og medisinering ved adferd og psykisk helse hos personer med utviklingshemning. 
Avslutningsvis, snakker Hoxmark om individuell plan, siste del av livet og palliativ omsorg, tap og sorg over familie og venner, velferdsteknologi, bruk av voksenhabiliteringstjenesten, samordningsrådet - SOR, Mitt livs ABC fra Aldring og helse og pårørende til personer med sjeldne diagnoser. 
Foredraget ble holdt på Frambu i forbindelse med fagkurs om William’s syndrom 6. juni 2017.

# data[].attributes.body
Hørselstest i kort filmsnutt, estimerer "hørselsalder"

# data[].attributes.attachment_link.description
How high can you hear? Take AsapSCIENCE's 'test' to see how old your ears are! Make sure to connect headphones to a computer and watch in 1080p.

# data[].attributes.body
Artikkel fra Ugeskrift for læger 2013

# data[].attributes.attachment_link.description
Med alderen forandres immunsystemets fænotype (immunosenescence). Dette sættes ofte i relation til en aldersassocieret stigning i incidensen af infektioner med bakterier som f.eks. Streptococcus pneumoniae og Escherichia coli samt mere komplicerede virusinfektioner hos ældre [1], hvor anatomiske og fysiologiske ændringer samt komorbiditet selvfølgelig også har stor indflydelse.

# data[].attributes.headline
Når vi lever lengre, betyr det  flere år med funksjonsnedsettelser?

# data[].attributes.subject
Når vi lever lengre, betyr det  flere år med funksjonsnedsettelser?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En rapport fra FN estimerer at i 2050 vil de fleste land i verden vil ha en befolkning hvor minst 25 prosent av innbyggerne er 60 år eller eldre. Det er en suksesshistorie at mennesker lever lenger enn noen gang, muliggjort av både medisinske fremskritt og bedre levekår. Til tross for dette har forskning vært sprikende angående om de ekstra årene er preget av kroniske sykdommer og nedsatt funksjonsevne. Dette betyr at selv om vi lever lenger er det ikke sikkert at de siste årene av våre liv er preget av god helse.

Flere hypoteser om hva som skjer med sykdommer i denne perioden av livet er blitt foreslått. "Kompresjonshypotesen" foreslår at økt levealder gir flere år med god helse og fungering fordi sykdommene man får, debuterer senere. Dermed vil typiske alderdomssvekkelser og sykdommer være komprimert til de siste leveårene. I motsetning antar "ekspansjonshypotesen" at man vil få flere leveår med sykdommer og dårligere helse fordi flere overlever og opplever å bli gamle med sykdommer som tidligere førte til for tidlig død. En siste hypotese, kalt "ekvilibriumhypotesen" foreslår noe midt imellom. Den foreslår at antallet år med alvorlige sykdommer og funksjonsnedsettelser i befolkningen stabiliseres eller reduseres, mens antallet år med moderate funksjonsnedsettelser øker.

En ny og stor internasjonal studie har undersøkt grad av funksjonsnedsettelse i eldre år i ulike land rundt om i verden. Studien sammenlignet innsamlede data fra store undersøkelser i flere land: deriblant Survey of Health, Ageing and Retirement in Europe (SHARE), English Longitudinal Study of Aging (ELSA), og amerikanske Health and Retirement Study (HRS). Deltakerlandene var USA, Mexico, England, Tsjekkia, Østerrike, Slovenia, Belgia, Danmark, Frankrike, Tyskland, Hellas, Italia, Korea, Nederland, Spania, Sverige og Sveits. Felles for alle landene er at datamaterialet inneholder informasjon om personer fra 45 års alder (flere fra 50), alle har gjennomgått halvårlige undersøkelser og en stor spørreskjemapakke om sosioøkonomisk status, demografi og helse. Deltakerantallet måtte være over 4000 fra hvert land for å bli med i analysen, og deltakerne måtte ha deltatt i samme undersøkelse mer enn en gang.

Hensikten var å få mer kunnskap om hvor mange i befolkingen som rapporterte problemer med å utføre aktiviteter i dagliglivet (ADL) i ulike aldersgrupper over tid, som et mål på funksjonsevne. Forskerne undersøkte om deltakerne rapporterte problemer i å utføre ADL, som å bade, spise selv, gå på toalettet eller komme seg ut av senga på egen hånd. Problemer med tre eller flere ADL-aktiviteter ble definert som alvorlig grad av funksjonsnedsettelse, mens en til to ble definert som moderat. Alle undersøkelsene ble gjennomført i perioden 2000 - 2015.

Forskergruppen ønsket å finne ut om flere eller færre eldre får moderate eller alvorlige funksjonsnedsettelser, og om det var mulige trender å spore i dataene. De ønsket også å undersøke om funnene støttet ekspansjonshypotesen eller ekvilibriumshypotesen. Lever flere lenger med funksjonsnedsettelser mot slutten av livet, eller vil man finne en stabilisering?

Resultatene fra denne undersøkelsen tilsier at det var en svært stor variasjon i grad av funksjonsnedsettelse i de ulike landene. Forskerne fant at forekomsten av funksjonsnedsettelser for personer over 60 år var fire ganger høyere i de mest utsatte landene. Eksempelvis hadde England en høy andel personer med funksjonsnedsettelser i aldersgruppen 60 år og over, henholdsvis 25.4 % i 2004, og 20.2 % i 2014. Andelen over 80 år som hadde alvorlige funksjonsnedsettelser var lavere, med henholdsvis 9.3 % og 9.8 % i 2004 og 2014. Dette var motsatt i Korea, der var det de eldste aldersgruppene som hadde høyest andel med funksjonsnedsettelser på de samme tidspunktene. Forskerne skriver at de ikke helt vet årsakene til disse funnene, men spekulerer i at det kan ha å gjøre med hvordan helsesystemene og individene i de respektive landene håndterer nedsatte funksjonsevner, og at Korea har en fattig eldre befolkning, noe som kan forklare hvorfor de eldste har de mest alvorlige funksjonsnedsettelsene.

Generelt har andelen rapporterte funksjonsnedsettelser har gått ned i land som Danmark, England, Hellas og Sverige i gruppen over 60 år, mens en motsatt trend kan sees i landene Mexico, Tsjekkia og Belgia. I Østerrike, Tsjekkia, Tyskland og USA økte andelen med alvorlige funksjonsnedsettelser over en tiårsperiode i gruppen over 80 år, mens man observerte en nedgang i denne aldersgruppen i vårt naboland, Sverige.

Forskergruppen mener dermed å ha motbevist ekspansjonshypotesen, fordi de fant at det var en større nedgang av funksjonsnedsettelser over tid i flere land, og ikke flere leveår med sykdommer og dårlig helse, slik ekspansjonshypotesen hevder. Forskergruppen konstaterer at det er heller ingen god støtte for ekvilibriumshypotesen. Man kan derfor med utgangspunkt i disse undersøkelsene ikke si noe sikkert om man lever lenger med funksjonsnedsettelse i eldre år, eller om dette stabiliserer seg.

Oppsummert ser det ut til å være store variasjoner både innad i land og mellom ulike land når det kommer til år levd med funksjonsnedsettelse. Det er ikke noen tydelig trend samlet for landene som ble undersøkt, selv om de fleste nå opplever at folk blir eldre. Grunnene til de store variasjonene kan være sammensatt og gir opphav til en del nye spørsmål for fremtidig forskning.

En begrensing ved denne studien er at man ikke har inngående informasjon om funksjonsnedsettelsen, og man har ikke hatt tilgang til data fra land med lavere sosioøkonomisk status.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vi lever lenger, men uavklart om det betyr flere år med funksjonsnedsettelser

# data[].attributes.attachment_link.description
En ny og stor internasjonal studie har undersøkt graden av funksjonsnedsettelse i eldre år i ulike land rundt om i verden. Den ville finne svaret på om flere lever lenger uten eller med funksjonsnedsettelser mot slutten av livet, eller om det skjer en stabilisering. Studien fant ikke noen tydelig trend samlet for landene som ble undersøkt.

# data[].attributes.attachment_link.title
Aging and cognitive abilities | Processing the Environment | MCAT | Khan Academy

# data[].attributes.body
I Folkehelserapporten - Helsetilstanden i Norge

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Levevaner hos eldre

Alkohol og tobakk

Hovedtrekk fra befolkningsundersøkelser viser at det er flere eldre som drikker alkohol nå sammenlignet med tidligere, og at eldre drikker oftere, men i mindre mengder, enn yngre (67). Andelen dagligrøykere har gått ned også i de eldre aldersgruppene, men fortsatt er det 10 - 15 prosent som røyker daglig i aldersgruppen 65-74 år, se kapittel om røyking og snusbruk.

Fysisk aktivitet

Eldre er mindre fysisk aktive enn yngre. Etter 65-årsalderen senket både kvinner og menn det daglige aktivitetsnivået fra 36 til 31 minutter i gjennomsnitt, med et tydelig fall for begge kjønn etter fylte 75 år (68).

Tabell 4 viser tall fra Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse i 2015. Fysisk aktivitet var her definert som aktivitet (slik at man blir svett og andpusten) mer enn 2,5 timer per uke:

48 prosent av 65-79 åringer var fysisk aktive.

53 prosent av 45-64 åringene var fysisk aktive.

Tabell 3. Andel i 2015 som oppgir at de vanligvis ufører fysisk aktivitet på fritiden slik at de blir svette og andpustne mer enn 2,5 time på uke. (Kilde: Norgeshelsa, Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse om helse).

Overvekt og vekttap

Ifølge Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse om helse økte andelen med overvekt og fedme (KMI>=25 kg/m ²) blant 65-79 åringene fra 43 prosent til 56 prosent i perioden 1998-2015. For aldersgruppen 45-64 år økte andelen med om lag det samme; fra 46 prosent til 57 prosent i samme periode.

Blant menn var det generelt noe høyere andel med overvekt og fedme enn blant kvinner. Det gjaldt alle aldersgruppene, også de eldste (69).

I aldersgruppa over 65 år finner vi lavere dødelighet ved en noe høyere KMI enn hos yngre (70). Studier tyder også på at vekttap hos eldre, spesielt hvis det ikke er tilfeldig, kan være et forvarsel om dødelighet (71-74). Et vekttap på kun fem prosent i løpet av en treårsperiode er forbundet med økt dødelighet blant eldre (74, 75). Vekttap for de med en KMI under 30 kg/m ² utgjør sannsynligvis en større dødelighetsrisiko blant eldre enn å ikke gå ned i vekt eller å holde vekten mellom en KMI på 25 til 30 kg/m 2 (74, 76).

Imidlertid har fedme (KMI ≥30 kg/m ²) fortsatt en negativ innvirkning på sykelighet og dødelighet hos eldre. Eldre med fedme (KMI ≥30 kg/m ²) og som samtidig har slitasjegikt, nedsatt mobilitet, diabetes og hjerte-karsykdom har fordeler av å redusere vekten, gjerne i kombinasjon med mosjon (74, 77-79).

Kosthold og underernæring

Risikoen for underernæring er stor blant eldre, særlig blant pasienter i sykehjem og sykehus (80, 81). Men hjemmeboende eldre, og særlig de som er tilknyttet hjemmetjenesten, er også utsatt (82, 83). Risikoen er særlig høy ved alvorlige kroniske sykdommer og multisykelighet, og også ved demens. Underernæring har helsemessige konsekvenser, kan fremskynde skrøpelighet og funksjonssvikt, og øke dødeligheten (80, 81). For helsetjenesten er det klare retningslinjer som anbefaler systematisk vurdering av risikoen for ernæringssvikt og påfølgende ernæringstiltak i sykehus, sykehjem og hjemmebaserte tjenester (80).

Sosiale forskjeller

Resultater fra studier i Norge viser at grupper med lengre skolegang har bedre helse og bedre funksjonsevne i eldre år enn grupper med kortere skolegang (84, 85).

Det er også store sosiale forskjeller i levealder blant eldre. Grupper med lengre utdanning og god økonomi har høyere forventet levealder sammenlignet med grupper med lav utdanning og dårlig økonomi (86, 87). Forskjellene økte i perioden 1961-2009, det gjaldt også for de over 70 år (88).

Høyere sosioøkonomisk status ser ut til å være knyttet til å ha sosiale nettverk som beskytter mot ensomhet, men betydningen av dette for helseutfall blir mindre viktig i høy alder (89). I Norge ser man større sosial ulikhet i helsetjenestebruk blant de over 45 år, sammenlignet med de yngre (90). For grupper med mindre god helse øker helsetjenestebruken med inntekten.

Tiltak for en bedre og friskere alderdom

Godt kosthold og fysisk aktivitet kan øke motstandskraften mot sykdom, ulykker og funksjonssvikt i eldre år - det vil si motvirker skrøpelighet (frailty). Slike tiltak virker forbyggende mot aldersrelaterte sykdommer som hjertesykdommer og hjerneslag, diabetes type 2, kreft, benskjørhet og brudd, samt demens og depresjon.

Sosial samhandling og gode møteplasser i lokalsamfunnet har en positiv effekt på den psykiske helsen. Deltakelse i meningsfulle samvær og aktiviteter styrker evnen til å mestre egen livssituasjon.

Helsedirektoratet og helsenorge.no:

Sitering

Anbefalt referanse til denne artikkelen: Helse hos eldre i Norge. I: Folkehelserapporten - Helsetilstanden i Norge [nettdokument]. Oslo: Folkehelseinstituttet [oppdatert (sett inn dato); lest (sett inn dato)]. Tilgjengelig fra: (sett inn lenke)

Om artikkelen

Artikkelen ble første gang publisert i Folkehelserapporten 2014 og er revidert 15. mai 2018. Tekst om psykiske plager og lidelser lagt til 23.5.2018.

Skrivegruppe: Bo Engdahl (leder av skrivegruppen), Finn Gjertsen, Bjørn Grinde, Ragnhild Bang Nes, Christopher Nielsen, Anette Hylen Ranhoff, Anne Reneflot, Olöf Steingrimsdottir, Bjørn Heine Strand, Margarete Vollrath. Avsnitt om legemiddelbruk: Hege Salvesen Blix, Christian Lie Berg, Vidar Hjellvik, Kari J. Husabø.

Referanser

1. Kang HJ, Kim SY, Bae KY, Kim SW, Shin IS, Yoon JS, et al. Comorbidity of depression with physical disorders: research and clinical implications. Chonnam medical journal. 2015;51(1):8-18.

2. Goodarzi ZS, Mele BS, Roberts DJ, Holroyd-Leduc J. Depression Case Finding in Individuals with Dementia: A Systematic Review and Meta-Analysis. J Am Geriatr Soc. 2017;65(5):937-48.

3. American Psychiatric Association. Diagnostiske Kriterier fra DSM-IV. Oslo: Pilgrim Press; 1994.

4. World Health Organization. International Statistical Disease Classification: ICD-10: 2014 2014.

5. Dehoust MC, Schulz H, Harter M, Volkert J, Sehner S, Drabik A, et al. Prevalence and correlates of somatoform disorders in the elderly: Results of a European study. Int J Methods Psychiatr Res. 2017;26(1).

6. Andreas S, Schulz H, Volkert J, Dehoust M, Sehner S, Suling A, et al. Prevalence of mental disorders in elderly people: the European MentDis_ICF65+ study. The British Journal of Psychiatry. 2017;210(2):125-31.

7. Volkert J, Schulz H, Härter M, Wlodarczyk O, Andreas S. The prevalence of mental disorders in older people in Western countries - a meta-analysis. Ageing Research Reviews. 2013;12(1):339-53.

8. Solhaug HI, Romuld EB, Romild U, Stordal E. Increased prevalence of depression in cohorts of the elderly: an 11-year follow-up in the general population - the HUNT study. Int Psychogeriatr. 2012;24(1):151-8.

9. Hansen T, Slagsvold BSP, 4, e4. The East-West divide in late-life depression in Europe: Results from the Generations and Gender Survey. Scand Psychol. 2017;4:e4.

10. Swedish Council on Health Technology A. SBU Systematic Review Summaries. Case Finding, Diagnosis and Follow-Up of Patients with Affective Disorders. Stockholm: Swedish Council on Health Technology Assessment (SBU)

Copyright (c) 2012 by the Swedish Council on Health Technology Assessment.; 2012.

11. Borjesson-Hanson A, Waern M, Ostling S, Gustafson D, Skoog I. One-month prevalence of mental disorders in a population sample of 95-year olds. Am J Geriatr Psychiatry. 2011;19(3):284-91.

12. Kirkwood TB. A systematic look at an old problem. Nature. 2008;451(7179):644-7.

13. Kirkwood TB. Understanding the odd science of aging. Cell. 2005;120(4):437-47.

14. WHO. World report on ageing and health 2015 Luxembourg: 2015.

15. SSB. Menns levealder fortsetter å øke [nettside]. Oslo-Kongsvinger: Statistisk sentralbyrå; 2017

16. Brunborg H. Increasing life expectancy and the growing elderly population. Norsk epidemiologi. 2012;22(2):8.

17. SSB. Befolkningsframskrivinger 2016-2100: Hovedresultater. rapport. Oslo-Kongsvinger: Statistisk sentralbyrå, 2016.

18. GBD 2015 DALYs and HALE Collaborators. Global, regional, and national disability-adjusted life-years (DALYs) for 315 diseases and injuries and healthy life expectancy (HALE), 1990-2015: a systematic analysis for the Global Burden of Disease Study 2015. Lancet. 2016;388(10053):1603-58.

19. FHI. Sykdomsbyrde i Norge 2015. Resultater fra Global Burden of Diseases, Injuries, and Risk Factors Study 2015 (GBD 2015). Rapport. Oslo: Folkehelseinstituttet, 2017.

20. Crimmins EM. Lifespan and Healthspan: Past, Present, and Promise. Gerontologist. 2015;55(6):901-11.

21. Modig K, Virtanen S, Ahlbom A, Agahi N. Stable or improved health status in the population 65 years and older in Stockholm, Sweden - an 8-year follow-up of self-reported health items. Scand J Public Health. 2016;44(5):480-9.

22. Thinggaard M, McGue M, Jeune B, Osler M, Vaupel JW, Christensen K. Survival Prognosis in Very Old Adults. J Am Geriatr Soc. 2016;64(1):81-8.

23. Strand BH, Cooper R, Bergland A, Jorgensen L, Schirmer H, Skirbekk V, et al. The association of grip strength from midlife onwards with all-cause and cause-specific mortality over 17 years of follow-up in the Tromso Study. J Epidemiol Community Health. 2016.

24. Beard JR, Officer A, de Carvalho IA, Sadana R, Pot AM, Michel JP, et al. The World report on ageing and health: a policy framework for healthy ageing. Lancet. 2015;387(10033):2145-54.

25. UiO. Sprekere eldre, rimeligere eldreomsorg? Utgiftsbehovet i eldreomsorgen i perioden 2000-2030 under ulike forutsetninger om eldres funksjonsevne. rapport. Oslo: Senter for helseadministrasjon, Det medisinske fakultet, Universitetet i Oslo, 2000 2000:6.

26. NyAnalyse. Samfunnsøkonomiske gevinster ved å stå lenger i arbeid. Oppdrag for Senter for seniorpolitikk. Rapport. Oslo: NyAnalyse AS, 2013.

27. Matthews FE, Stephan BC, Robinson L, Jagger C, Barnes LE, Arthur A, et al. A two decade dementia incidence comparison from the Cognitive Function and Ageing Studies I and II. Nature communications. 2016;7:11398.

28. Llewellyn DJ, Matthews FE. Increasing levels of semantic verbal fluency in elderly English adults. Neuropsychology, development, and cognition Section B, Aging, neuropsychology and cognition. 2009;16(4):433-45.

29. Christensen K, Thinggaard M, Oksuzyan A, Steenstrup T, Andersen-Ranberg K, Jeune B, et al. Physical and cognitive functioning of people older than 90 years: a comparison of two Danish cohorts born 10 years apart. Lancet. 2013;382(9903):1507-13.

30. Langa KM, Larson EB, Crimmins EM, Faul JD, Levine DA, Kabeto MU, et al. A Comparison of the Prevalence of Dementia in the United States in 2000 and 2012. JAMA internal medicine. 2017;177(1):51-8.

31. Fors S, Lennartsson C, Agahi N, Parker MG, Thorslund M. [Interview study on the living conditions of the very old. Elderly acquire more health problems, but they manage everyday life better]. Lakartidningen. 2013;110(32-33):1403-5.

32. Parker MG, Thorslund M. Health trends in the elderly population: getting better and getting worse. Gerontologist. 2007;47(2):150-8.

33. Freedman VA, Wolf DA, Spillman BC. Disability-Free Life Expectancy Over 30 Years: A Growing Female Disadvantage in the US Population. Am J Public Health. 2016;106(6):1079-85.

34. Kingston A, Wohland P, Wittenberg R, Robinson L, Brayne C, Matthews FE, et al. Is late-life dependency increasing or not? A comparison of the Cognitive Function and Ageing Studies (CFAS). Lancet. 2017.

35. Buttery AK, Du Y, Busch MA, Fuchs J, Gaertner B, Knopf H, et al. Changes in physical functioning among men and women aged 50-79 years in Germany: an analysis of National Health Interview and Examination Surveys, 1997-1999 and 2008-2011. BMC Geriatr. 2016;16(1):205.

36. Falk H, Johansson L, Ostling S, Thogersen Agerholm K, Staun M, Host Dorfinger L, et al. Functional disability and ability 75-year-olds: a comparison of two Swedish cohorts born 30 years apart. Age Ageing. 2014;43(5):636-41.

37. Parker MG, Ahacic K, Thorslund M. Health changes among Swedish oldest old: prevalence rates from 1992 and 2002 show increasing health problems. J Gerontol A Biol Sci Med Sci. 2005;60(10):1351-5.

38. Parker M, Schon PA, Lagergren MA, Thorslund M. Functional ability in the elderly Swedish population from 1980 to 2005. European Journal of Ageing. 2008.

39. Jagger C, Matthews FE, Wohland P, Fouweather T, Stephan BC, Robinson L, et al. A comparison of health expectancies over two decades in England: results of the Cognitive Function and Ageing Study I and II. Lancet. 2015.

40. Zeng Y, Feng Q, Hesketh T, Christensen K, Vaupel JW. Survival, disabilities in activities of daily living, and physical and cognitive functioning among the oldest-old in China: a cohort study. Lancet. 2017.

41. Lagergren M, Johnell K, Schon P, Danielsson M. Towards a postponement of activities of daily living dependence and mobility limitations: Trends in healthy life years in old age in Sweden. Scand J Public Health. 2017;45(5):520-7.

42. Crimmins EM, Beltran-Sanchez H. Mortality and morbidity trends: is there compression of morbidity? J Gerontol B Psychol Sci Soc Sci. 2011;66(1):75-86.

43. Næss S, Moum T, Eriksen J. Livskvalitet: forskning om det gode liv: Fagbokforlaget; 2011.

44. Barstad A. Levekår og livskvalitet. Vitenskapen om hvordan vi har det. . Oslo: Cappelen Damm Akademisk; 2014 September 2014.

45. NOVA. NorLag: Den norske studien av livsløp, aldring og generasjon [nettside]. Oslo: Høyskolen i Oslo og Akershus; 2017

46. FHI. Psykisk helse i Norge: Tilstandsrapport med internasjonal sammenligninger. rapport. Oslo: Folkehelseinstituttet, 2011 2011:2.

47. FHI. Psykisk helse i Norge. rapport. Oslo: Folkehelseinstituttet, 2018.

48. Michaelson J, Abdallah S, Steuer N, Thompson S, Marks N, Aked J, et al. National accounts of well-being: Bringing real wealth onto the balance sheet. 2009.

49. Hellevik O. The U-shaped age-happiness relationship: real or methodological artifact? Quality & Quantity. 2017;51(1):177-97.

50. Vrålstad S. Livskvalitet: Statistisk sentralbyrå; 2017 (updated 13.6.2017).

51. Charles ST, Reynolds CA, Gatz M. Age-related differences and change in positive and negative affect over 23 years. Journal of personality and social psychology. 2001;80(1):136.

52. Hansen T, Slagsvold B. Alder. In: Næss S, Moum T, Eriksen J, editors. Livskvalitet Forskning om det gode liv. Bergen: Fagbokforlaget; 2011. p. 137-54.

53. Spitzer WO, Dobson AJ, Hall J, Chesterman E, Levi J, Shepherd R, et al. Measuring the quality of life of cancer patients: a concise QL-index for use by physicians. J Chronic Dis. 1981;34(12):585-97.

54. Fillingim RB. Individual differences in pain: understanding the mosaic that makes pain personal. Pain. 2017;158 Suppl 1:S11-s8.

55. Riley JL, 3rd, King CD, Wong F, Fillingim RB, Mauderli AP. Lack of endogenous modulation and reduced decay of prolonged heat pain in older adults. Pain. 2010;150(1):153-60.

56. Edwards RR, Fillingim RB, Ness TJ. Age-related differences in endogenous pain modulation: a comparison of diffuse noxious inhibitory controls in healthy older and younger adults. Pain. 2003;101(1-2):155-65.

57. Husebo BS, Ballard C, Sandvik R, Nilsen OB, Aarsland D. Efficacy of treating pain to reduce behavioural disturbances in residents of nursing homes with dementia: cluster randomised clinical trial. BMJ (Clinical research ed). 2011;343:d4065.

58. Whitlock EL, Diaz-Ramirez LG, Glymour MM, Boscardin WJ, Covinsky KE, Smith AK. Association Between Persistent Pain and Memory Decline and Dementia in a Longitudinal Cohort of Elders. JAMA Intern Med. 2017;177(8):1146-53.

59. Strom H, Selmer R, Birkeland KI, Schirmer H, Berg TJ, Jenum AK, et al. No increase in new users of blood glucose-lowering drugs in Norway 2006-2011: a nationwide prescription database study. BMC public health. 2014;14:520.

60. Alves G, Forsaa EB, Pedersen KF, Dreetz Gjerstad M, Larsen JP. Epidemiology of Parkinson's disease. Journal of neurology. 2008;255 Suppl 5:18-32.

61. FHI. Reseptregisteret 2007-2011 / The Norwegian Prescription Database 2007-2011. Tema: Legemidler og eldre. Oslo: Folkehelseinstituttet, 2012 2012:2.

62. Masnoon N, Shakib S, Kalisch-Ellett L, Caughey GE. What is polypharmacy? A systematic review of definitions. BMC geriatrics. 2017;17(1):230.

63. Pettersen R. Falltendens hos gamle. Tidsskr Nor Laegeforen. 2002;122(6):631-4.

64. Scott IA, Hilmer SN, Reeve E, Potter K, Le Couteur D, Rigby D, et al. Reducing inappropriate polypharmacy: the process of deprescribing. JAMA Intern Med. 2015;175(5):827-34.

65. Helvik AS, Saltyte Benth J, Wu B, Engedal K, Selbaek G. Persistent use of psychotropic drugs in nursing home residents in Norway. BMC geriatrics. 2017;17(1):52.

66. Nygaard HA, Ruths S, Straand J, Naik M. Not less but different: psychotropic drug utilization trends in Norwegian nursing homes during a 12-year period. The Bergen District Nursing Home (BEDNURS) Study. Aging clinical and experimental research. 2004;16(4):277-82.

67. FHI. Rusmidler i Norge 2016: Alkohol, tobakk, vanedannende legemidler, narkotika, sniffing, doping og tjenestetilbudet. rapport. Oslo: Folkehelseinstituttet, 2016 Contract No.: ISBN (elektronisk): 978-82-8082-805-7, ISSN: 0802-2097.

68. Helsedirektoratet. Fysisk aktivitet og sedat tid blant voksne og eldre i Norge: Nasjonal kartlegging 2014-2015. rapport. Oslo: 2015 Rapport IS-2367.

69. SSB. Helseforhold: Levekårsundersøkelsen 2015 [database]. Oslo: Statistisk sentralbyrå; 2016

70. Kvamme JM, Holmen J, Wilsgaard T, Florholmen J, Midthjell K, Jacobsen BK. Body mass index and mortality in elderly men and women: the Tromsø and HUNT studies. Journal of epidemiology and community health. 2012;66(7):611-7.

71. Wallace JI, Schwartz RS, LaCroix AZ, Uhlmann RF, Pearlman RA. Involuntary weight loss in older outpatients: incidence and clinical significance. J Am Geriatr Soc. 1995;43(4):329-37.

72. Wannamethee SG, Shaper AG, Lennon L. Reasons for intentional weight loss, unintentional weight loss, and mortality in older men. Arch Intern Med. 2005;165(9):1035-40.

73. Gregg EW, Gerzoff RB, Thompson TJ, Williamson DF. Intentional weight loss and death in overweight and obese U.S. adults 35 years of age and older. Annals of internal medicine. 2003;138(5):383-9.

74. Ritchie C, Yukawa M. Geriatric Nutrition: Nutritional issues in older adults [nettside]. Uptodate; 2017

75. Newman AB, Yanez D, Harris T, Duxbury A, Enright PL, Fried LP. Weight change in old age and its association with mortality. J Am Geriatr Soc. 2001;49(10):1309-18.

76. Locher JL, Roth DL, Ritchie CS, Cox K, Sawyer P, Bodner EV, et al. Body mass index, weight loss, and mortality in community-dwelling older adults. The journals of gerontology Series A, Biological sciences and medical sciences. 2007;62(12):1389-92.

77. Bales CW, Buhr G. Is obesity bad for older persons? A systematic review of the pros and cons of weight reduction in later life. J Am Med Dir Assoc. 2008;9(5):302-12.

78. Shea MK, Houston DK, Nicklas BJ, Messier SP, Davis CC, Miller ME, et al. The effect of randomisation to weight loss on total mortality in older overweight and obese adults: the ADAPT Study. The journals of gerontology Series A, Biological sciences and medical sciences. 2010;65(5):519-25.

79. Villareal DT, Chode S, Parimi N, Sinacore DR, Hilton T, Armamento-Villareal R, et al. Weight loss, exercise, or both and physical function in obese older adults. N Engl J Med. 2011;364(13):1218-29.

80. Helsedirektoratet. Nasjonale faglige retningslinjer for forebygging og behandling av underernæring. rapport. Oslo: Helsedirektoratet, ernæring A; 2009 april 2013. Report No.: IS-1580.

81. Helsedirektoratet. Sykdomsrelatert underernæring, utfordringer, muligheter og anbefalinger. rapport. Oslo: Helsedirektoratet, Nasjonalt råd for Ernæring, 2017 19.01.2017. Report No.

82. Sørbye LW, Schroll M, Finne Soveri H, Jonsson PV, Topinkova E, Ljunggren G, et al. Unintended weight loss in the elderly living at home: the aged in Home Care Project (AdHOC). J Nutr Health Aging. 2008;12(1):10-6.

83. Sørbye LW. Hjemmetjenester til eldre-i Bærum og Ullern. Sammenlignende data fra AdHOC studiet. rapport. Oslo: Diakonhjemmet Høgskole, 2003.

84. SSB. Seniorer i Norge 2010. rapport. Oslo: Statistisk sentralbyrå, 2011.

85. Moe JO, Hagen TP. Trends and variation in mild disability and functional limitations among older adults in Norway, 1986-2008. European Journal of Aging. 2011;8:12.

86. Huisman M, Kunst AE, Bopp M, Borgan JK, Borrell C, Costa G, et al. Educational inequalities in cause-specific mortality in middle-aged and older men and women in eight western European populations. Lancet (London, England). 2005;365(9458):493-500.

87. Kinge JM, Steingrimsdottir OA, Moe JO, Skirbekk V, Naess O, Strand BH. Educational differences in life expectancy over five decades among the oldest old in Norway. Age Ageing. 2015;44(6):1040-5.

88. Moe JO, Steingrimsdottir OA, Strand BH, Groholt EK, Naess O. Trends in educational inequalities in old age mortality in Norway 1961-2009: a prospective register based population study. BMC Public Health. 2012;12:911.

89. Aartsen MV, M; Hansen, T. Social pathways to health: On the mediating role of the social network in the relation between socio-economic position and health. SSM - Population Health. 2017;3:7.

90. SSB. Sosial ulikhet i bruk av helsetjenester: En kartlegging rapport. Oslo-Kongsvinger: Statistisk sentralbyrå, 2017.

91. Clegg A, Young J, Iliffe S, Rikkert MO, Rockwood K. Frailty in elderly people. Lancet (London, England). 2013;381(9868):752-62.

92. Rodriguez-Manas L, Fried LP. Frailty in the clinical scenario. Lancet (London, England). 2015;385(9968):e7-e9.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hovedtrekk fra befolkningsundersøkelser viser at det er flere eldre som drikker alkohol nå sammenlignet med tidligere, og at eldre drikker oftere, men i mindre mengder, enn yngre (67). Andelen dagligrøykere har gått ned også i de eldre aldersgruppene, men fortsatt er det 10 - 15 prosent som røyker daglig i aldersgruppen 65-74 år, se kapittel om røyking og snusbruk.

# data[].attributes.body
Lessons from the Harvard Study of Adult Development

# data[].attributes.attachment_link.title
What Makes a Good Life? Lessons from the Longest Study on Happiness | Robert Waldinger | TED

# data[].attributes.attachment_caption
Artikkel fra New England Journal of Medicine 2019

# data[].attributes.headline
Effekt av intermitterende faste på helse, aldring og sykdom

# data[].attributes.subject
Effekt av intermitterende faste på helse, aldring og sykdom

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Our apologies. An error occurred while setting your user cookie. Please set your browser to accept cookies to continue.

NEJM.org uses cookies to improve performance by remembering your session ID when you navigate from page to page. This cookie stores just a session ID; no other information is captured. Accepting the NEJM cookie is necessary to use the website.

1-800-843-6356 | [email protected]

# data[].attributes.attachment_link.description
Our apologies. An error occurred while setting your user cookie. Please set your browser to accept cookies to continue. NEJM.org uses cookies to improve performance by remembering your session ID when you navigate from page to page. This cookie stores just a session ID; no other information is captured.

# data[].attributes.body
Undersøkelse av eldre over 70 år i tidligere Nord-Trøndelag samt en bydel i Trondheim, 2017-2019

# data[].attributes.headline
Kan periodisk faste øke sunn livslengde?

# data[].attributes.subject
Kan periodisk faste øke sunn livslengde?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Forsøk med bananfluer viser at økt autofagi ved periodisk faste kan forlenge livet og redusere aldersorgansvikten.

Illustrasjon: NERYX/iStock

Periodisk faste uten redusert fødeinntak over tid har vært sett på som en potensiell antialdringsmekanisme i mange organismer, bl.a. bananfluer, mus og mennesker. Effekten ser ut til å bero på fysiologiske funksjoner med døgnsvingninger, såkalt diurnal rytme, men de molekylære mekanismene er ikke klarlagt.

Bananfluer har en døgnrytme med en periode på 24 timer, omtrent som mennesker. Autofagi er en prosess der utbrukte cellebestanddeler brytes ned til gjenbruk. Prosessen foregår mest intenst om natten. I en ny studie med bananfluer ble denne autofagien forsterket av fasteperioder på 20 timer når fasteperiodene strakte seg over hele natten, og med spiseperioder på 28 timer mellom fasteperiodene (1). Kun nattefaste, og ikke dagfaste, førte til den ønskete forlengelsen av livslengden. Livslengden var avhengig av alder og økte i snitt 18 % for hunnfluer og 12 % for hannfluer. Transkripsjonen av døgnrytmeregulerende gener var sterkest om natten og økte ytterligere under faste. Disse genene aktiverer transkripsjonen av hundrevis av andre gener, bl.a. de som regulerer autofagi, som også ble økt nattestid av fasten. Med økt livslengde økte ikke de vanlige aldersdegenerative tegn i muskler og tarm - motsatt skjebnen til Tithonos, som i gresk mytologi ble skjenket evig liv, men med tiltakende aldringssvinn.

Ved å slå av gener som styrer den diurnale rytmen, viste studien at normal døgnrytme er påkrevet og tilstrekkelig for den livsforlengende virkningen av periodisk faste. Også hos mennesket skal periodisk faste angivelig ha gunstige effekter selv ved opprettholdt kaloriinntak, slik som senket blodtrykk, bedret glukosemetabolisme og økt fysisk utholdenhet. Hvor stor del av voksenlivet et fasteregime bør vare, må utforskes nærmere, skriver forfatterne.

- Man har lenge visst at kalorirestriksjon kan forlenge livet, sier Anne Simonsen, som er professor ved Institutt for medisinske basalfag ved Universitetet i Oslo.

- Denne studien er veldig spennende fordi den antyder at vi kan redusere forekomsten av aldersrelaterte sykdommer og forlenge livet ved å endre når vi spiser uten å redusere totalt kaloriinntak. Det er interessant at den livsforlengende effekten av 20 timers faste annenhver natt var best blant "middelaldrende" bananfluer. Bananfluer er overraskende like oss mennesker, så det er all grunn til å tro at et tilsvarende fasteregime vil ha gunstig effekt på vår helse og vår aldringsprosess, sier Simonsen, som understreker at ytterligere studier er påkrevet for å dokumentere samme effekt hos mennesker. Hun mener at det også vil være interessant å se om et slikt fasteregime kan benyttes for å behandle ulike aldersrelaterte sykdommer, eventuelt sammen med legemidler.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kan periodisk faste øke sunn livslengde?

# data[].attributes.attachment_link.description
Forsøk med bananfluer viser at økt autofagi ved periodisk faste kan forlenge livet og redusere aldersorgansvikten. Periodisk faste uten redusert fødeinntak over tid har vært sett på som en potensiell antialdringsmekanisme i mange organismer, bl.a. bananfluer, mus og mennesker. Effekten ser ut til å bero på fysiologiske funksjoner med døgnsvingninger, såkalt diurnal rytme, men de molekylære mekanismene er ikke klarlagt.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jentebarn som blir født i Norge i våre dager, vil i gjennomsnitt være mer enn 83 år gamle når de dør. I 1750 var den forventede levealderen 35. Hva har skjedd?

Forventet levealder er et mål det kan være vanskelig å forstå. Det at kvinner i gjennomsnitt bare ble 35 år gamle for drøyt 250 år siden, betyr ikke at 35 år var en høy alder. Tvert imot ble de aller fleste voksne atskillig eldre enn det.

Men barnedødeligheten var mye høyere enn nå. Den gangen døde 25 prosent av befolkningen før de fylte ett år. I dag dør 2,5 promille (0,25 prosent) i løpet av det første leveåret. Det er en reduksjon på 99 prosent.

Hvorfor øker folketallet?

Spørsmålet om hva som kan forklare denne dramatiske endringen, har opptatt mange historikere. Det de har vært enige om, er at fallet i dødelighet er den overlegent viktigste forklaringen på at folketallet har økt så kraftig de siste 200 årene.

Fruktbarheten har nemlig gått kraftig tilbake: På 1700- og 1800-tallet ble det stort sett født mellom 30 og 35 levende barn per 1000 innbyggere. Etter 1900 har dette tallet falt, og det var i 2008 - det siste året som er inkludert i Statistisk sentralbyrås historiske statistikk - nede på 12,7. Folketallet har likevel økt, og det med voldsom fart fra rundt 1815.

Krisene som plutselig forsvant

Den mest iøynefallende årsaken til den høye dødeligheten var de stadig tilbakevendende pestepidemiene, men de var blitt borte fra Norge omkring midten av 1600-tallet.

Det kom likevel andre epidemier: flekktyfus, dysenteri og kopper var sykdommer som brøt ut med ujevne mellomrom og tok livet av svært mange. Man snakker om demografiske kriseår, år da dødeligheten er mye høyere enn fruktbarheten. Det som mer enn noe annet kjennetegner befolkningsutviklingen utover på 1700-tallet, er at kriseårene gradvis blir mindre katastrofale - og at de så blir helt borte, tilsynelatende plutselig, fra 1815.

Gåtefull utvikling

Vi kan faktisk ikke gi noen helt klar og absolutt forklaring på denne utviklingen. Historikere har prøvd ut ulike teorier, ikke minst om koppevaksinens betydning og om utbredelsen av potetdyrkingen. Dette var opplagt svært viktige nyvinninger, men begge fikk virkelig betydning først etter 1820.

Legekunsten gjorde heller ikke så store fremskritt: Det har vært hevdet at helt frem til begynnelsen av 1900-tallet var det mer sannsynlig at et legebesøk gjorde folk sykere enn at det gjorde dem friskere.

Nye liv

Likevel var det nok både riktig og viktig at 1700-tallet var preget av en ny bevissthet om helse, helsestell og kosthold. Ikke bare grep myndighetene mer aktivt inn og begynte arbeidet med å etablere sykehus, apoteker og jordmorutdanning: Statens og øvrighetens - særlig prestenes - holdninger spredte seg også til folk flest og bidro til en bedret allmenn helsetilstand i landet.

Disse store, langsomme endringene kan virke som paradoksale forklaringer på den tilsynelatende brå overgangen rundt 1815. Og antakelig var nok endringen mer langtrukken enn som så: Den høye dødeligheten i nødsårene under Napoleonskrigene var et avvik fra den lange bevegelsen mot en ny befolkningsutvikling.

# data[].attributes.attachment_link.title
Historisk levealder i Norge: bedre helse, lengre liv - Norgeshistorie

# data[].attributes.attachment_link.description
Jentebarn som blir født i Norge i våre dager, vil i gjen­nom­snitt være mer enn 83 år gamle når de dør. I 1750 var den forventede levealderen 35. Hva har skjedd? Forventet levealder er et mål det kan være vanskelig å forstå.