# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мусила баба злазити з печі: онука заслабла і потребувала тепла. А що не було місця на лаві у тісній хаті, послалась баба долі. І син, і невістка наче не бачили того. Там вона і лишилась.

З кутка, між дверима і мисником, де на долівці вона лежала - стара, забута смертю мати,- все видавалось чудним. Досі вона роками валялась на печі і звикла дивитись згори вдолину. Тоді синові діти здавались дрібними, сліпнуче око все спочивало на білявих головках або ловило сердиті, прибиті нуждою обличчя невістки і сина, коли пропливали повз неї од дверей до печі. І вже з-за комина чулось, як бубоніли їх голоси.

Тепер все виросло зразу. Діти, що спинялись над нею до мисника і обсипали кришками з хліба та всяким сміттям, синові чоботи, старі, намерзлі, важкі, як гори, і босі ноги невістки, що ставали перед самим обличчям та закривали ввесь світ. Тепер вона бачила в печі в'юнкий вогонь, що паливо жер, а все ж вмирав з голоду, чорні кутки попід лавками, що роззявляли беззубі роти і дихали зогнилою вогкістю. Часом, коли одчинялися двері, стовп білої пари, наче туман, стеливсь по долівці, закриваючи все, і здавалось, що така має бути і смерть, каламутна, безока, з холодком по ногах Де ж вона? Чому не приходить? Не докличеться баба. Бродить навколо, а про бабу забула. Чоловіка забрала, задушила семеро дітей, ось-ось не видко, як по онуку прийде. Скрізь покосила, поклала цілі покоси, а про бабу забула. І чудно, і страшно, що так трудно умерти.

Довгими днями і ще по довших ночах, коли миші товчуться по згнилій картоплі і по бабинім тілі, а таргани шарудять коло неї, як коло старої ганчірки, лежить тихенько баба і од часу до часу викидає з присохлих грудей тужливе зітхання, тонке, як скавуління сліпого щеняти:

- Ох-ох!.. Де та смерть моя ділась!..

- Нема на вас сконання! Не дають спати...- сердито бурчить невістка, і лавка скрипить під нею.

- Не-ма! - говорить баба у тон невістці і облизує ясна, де були колись зуби, і лиже зсохлі, запалі всередину губи.

Кисленького хочеться бабі, капустки або розсолу з-під огірків, а дрімота сплітає дійсність зі снами: уривки казок, отченаша і синові чоботи, важкі, як гори, що лишають по собі мокрі сліди.

Потому сон раптом щезає, як змитий водою, і баба чує своє маленьке тіло, якому твердо і зимно лежати долі, на тоненькій ряднині, у вогкім кутку.

Нащо вона? Кому потрібна? Життя виїло силу з неї як лушпиння з картоплі, кинуло в кут. А душа міцно вчепилась за ту шабатурку і не хоче її покинуть.

Небагато місця займає баба на світі, куток під мисником, а всім заважає. Небагато з'їсть хліба, а й те при нужді велике. І знов шелеснуть зів'ялі уста, як сухе листя:

- Ох!.. Моя смертонько... де ти?

Тіло часом прохало. З тої горсточки шкури й кісток, з присохлого живота, порожніх грудей добувалось непереможне, фантастичне бажання і заглушало розум:

- Мо-лоч-ка!

Тоді невістку нападав сміх. Не говорила нічого, а тряслась од сміху грудьми, лицем і животом, аж кутні біліли між скривленими губами.

Бабі було так кривдно. Не дають молочка.. Молочка не дають.

Вона з жалю кривилась, бурчала, їй до сліз молочка хтілось хоч знала, що його навіть слаба дитина не бачить.

Врешті невістка хапала віник і закривала бабу хмарою пилу.

- Ноги прийміть. Викину в сіни разом з сміттям!..

Баба приймала ноги і довго невидимкою кашляла з-під мисника.

Вдень її обсідала дітвора, як п'ятеро горобців жовторотих. Цілий ряд очей дивився в рот бабі...

- Розкажіть казку.

Рот розкривався, як порожній гаман, і в ньому шипіли слова - щось про царенка, злото, дорогі страви Але язик висувався, злизував все розпочате, і баба кінчала про інше - про кобилячу голову або рись-мати. Вона вживала старинні слова, яких діти не розуміли. Їм було скучно.

- Бабо! Коли ви помрете?

Вони розтягали зморшки на бабиній шиї, що склались рядами, як на старій халяві, розглядали дві шабатури грудей, між якими застряг мідяний крест, підіймали запаску і мацали ноги, сухі, чорні, у жилах, як патики з корою, якими мати розтоплює в печі.

Вони хотіли б побачити, як вилетить з баби душа.

- Бабо! Душа пташкою вилетить з вас?

Потому спинались до мисника, толочили ніжками груди і засипали очі кришками з хліба.

Про смерть говорили і невістка із сином, голосно, злісно, як про неплачену подать:

- Помре, чим будеш ховати?

Син тільки сопів та сердито зиркав в куток, а баба боялась тоді кликати смерті: ану ж прийде, де тоді взяти на похорон грошей? Попові плати, дошки дорогі, а люди скільки з'їдять та вип'ють...

Одна була розвага в баби. Як тільки забували зачинить двері, крізь них влітала з сіней зозулястенька курка і прожогом бігла до баби. Витягала коротку шию, ставила боком кругленьке око, здіймала лапку й чекала. І лиш баба простягне суху долоню з сухими кришками хліба, зозулястенька цокає дзьобом в долоню і пощипує бабу.

Ну й доставалось курці. Її били по спині, аж вона присідала, виганяли назад у сіни і кляли:

- Бодай ти здохла, триклята.

Краще б закляли бабу. Може б, скоріше померла.

Міркувала щось баба. Днями й ночами, потай, сама. Плямкали губи, очі дивились углиб, уста складались до слова і нерішуче мліли. Часом шептала: "Сину!" - і зараз боязко мовкла та оглядалась, чи не почув. Тоді знесилені руки і ноги покривались каплями поту і до сорочки липли, а баба лежала, як нежива.

Нарешті перемоглася:

- Сину!..

Він щось латав і, певно, не чув.

- Потапе!

- Чого?

- Ходи сюди.

- Чого там?

- Сядь коло мене.

Він нехотя звівся і сів на лаві під мисником.

Великий і мокрий чобіт стояв у неї перед очима, покривши тінню обличчя.

- Пора вмирати.

- Знов кликать попа? Казали - вмру, вмру, а тільки гроші дурно оддав попові.

Потап дратувався і не дивився на неї.

- Ех, бабо... мамо,- поправився він.

Жорстока складка лягла і застигла у нього між носом та бородою, і щось несказане сховалось в ній.

- Не треба попа. Бог гріхам простить і так. А от не можу вмерти...

- Чув вже. Казали.

- Забула за мене смерть... Нема сконання... Хоч би ти допоміг.

Баба заворушилась у своїм леговищі. Він чув, як стукнула кістка ноги об кістку, як ядуха зашипіла у грудях,- і ворожа зануда грубо вирвалась з горла у нього:

- Ну?

Але баба лежала вже тихо і спокійно щось говорила до себе, наче крізь сон: -...Взяв син лубки, поклав старого та й одвіз у провалля...

Потап підняв брови.

- Що ви сказали?

Але баба опритомніла.

- Я так... непотрібна вже стала, та й зайва. Куток займаю... ох, ох... хліб їм, а він дітям потрібний... Всім важко зо мною, і мені важко... Одвези мене в гай...

Він ще не розумів, тільки скоса глянув на матір.

- Поможи, сину... одвези в гай... Тепер зима, швидко застигну... Хіба бабі багато треба? Раз-два дихнула, та й вже...

Щось війнуло на нього од тих чудних слів, наче згадка про давній, забутий сон, що зачепив тільки мозок крилом і далі полинув.

Не хотів слухать, а слухав.

- Гріха не буде... У гаю чисто і біло... дерева - як свічі у церкві... Засну, й прокинусь, та й скажу: "Матінко божа, не суди сина, суди нужду людську...". На те не зважай, що скажуть люди. Як біда прийде, де тоді люди?.. Нема... Загибай сам...

Мамине слово падало в нього, як зерно в зготовану ниву; він чув се, і се підіймало у ньому нещирий, чужий, роблений гнів.

Нарешті встав з лави і крикнув сердито, більше до себе, аніж до неї:

- Не верзіть казна-чого... дав бог жити - пошле і смерть... Спали б вже краще.

А коли світло згасили і обляглись, його думки забились по хаті, ліниві, спутані, темні, як клубок хмар, і лиш інколи щось ясне їх розривало.

Бог?

Ти дивишся з неба? Дивись.

Злісні й холодні були ті проблиски думки.

Гріх?

Вся земля у гріху. Хіба його голод не гріхи ситих?

Він гнав од себе думки, особливо про те, що стара говорила. А разом з тим, наче наперекір, виринало з пам'яті напівзабуте, про що чув він од мами або од баби своєї, як колись, у давнину ще, діти вбивали батьків. Вивозили в ліс або на поле і там покидали, поки не прийде смерть. Нащо життя старому? Старе мусить вмирати, молоде жити. Так все на світі. Старе листя спадає, молоде наростає. Зима гине, як надходить весна, зерно гниє в землі, випускаючи парость. Так все ведеться, відколи світ.

Нажилась стара, а вмерти не може. Прохає смерті - не дає бог. Хіба гріх помогти? І знову щось темне підіймалося в ньому, як пара понад гнилим болотом, стирало думки, млоїло тіло і виганяло на чоло холодний, сверблячий піт. Тьху! Тьху! Господи боже! Живу матір виволік з хати...

Глибока ніч цілою вагою налягала на груди та не давала дихать, а думки несміло знов мацали мозок, ворушились і розгортались.

Згинь! Пропади!.. Як буде, так буде... Що б люди сказали? Люди! Вони осудять. Коли з голоду гинеш з малими дітьми, коли од біди виєш, як пес, коли тебе пече і крає - людей нема. Нема на світі страшнішої пустки, як та, що зветься людьми. Люди! Ха-ха!..

Потап не міг заснути. Крутився, здіймав голову з лави і посилав вуха в куток, під мисник. Там було тихо. І раптом йому здалося, що вже по всьому. Мати в гаю, в хаті більше простору, нема того стогнання, зайвого рота, нема вічної думки, де взяти на похорон грошей. Йому аж легше стало.

Та ось зашкрябали миші, затовклися під мисником, і звідти озвався нудний, пискливий голос.

- Ой, моя смертонько... де ти?

Встав пізно.

День був тихий, важкий. Сіре переповнене небо здушило землю, а по ній лазив туман, як неприкаяні душі.

Треба було возити гній. І він возив, важко ступаючи біля саней, сам сірий, як загуслий туман, і все дивився вглиб себе, де щось осіло за ніч і свердло.

Чогось покинув роботу рано, завидна. Зайшов у хату, потупав мовчки і вийшов. Ще раз вернувся, став біля порога, але не дивився під ноги. Щось хтів сказати - і не знаходив слів.

Мати мовчала.

Тоді він кинув на землю важко, напівсердито:

- Опам'ятались вже?

- Що кажеш? Га?

- Забули вчорашні дурниці?

- Ох... поможи мені, сину...

- Знов за своє?

- Одвези в гай...

Тоді він раптом присів накарячки, наблизив до баби своє лице, аж на неї війнуло гаряче дихання, і зашептав швидко і з свистом:

- Кажіть, самі схотіли?

- Сама.

- Добре зміркуйте: самі?

- Сама.

Він різко звівся і сів за стіл. Хотів одрізати хліба, але не одрізав і знов поклав на місце.

Не дививсь ні на кого, але чув добре, що всі вже знають.

Не здивувався, коли жінка спокійно сказала:

- Треба літепло гріти.

Значить, зараз будуть обряджати бабу на смерть.

Тоді він байдуже почав дивитись на метушню.

Бачив, як діловито засували у піч солому, як діти шептались в кутку, наче раділи, що "тато одвезуть бабу у гай", як стара простягала руку з-під мисника:

- Сорочку чисту дістаньте.

- А свічки, здається, нема в нас!..- дзвінко скрикнула жінка, і він поліз сам під образи, де звикли ховати вербну воскову свічку.

Йому не слід було дивитись, як обряджатимуть матір, і він вийшов надвір.

А коли повернувся, вона вже лежала готова на лаві, суха, маленька, як справлена курка, з хрестом на грудях,- і чисті п'яти стирчали з-під чорної вовни запаски, як в неживої.

"Скінчили?" - хотів він спитати, але не спитав, бо бачив, що тільки на нього й чекають.

Він підійшов до лави.

- А може б, ви теє...

Вона захитала сухеньким обличчям, на якому лягли нові вже тіні.

Тоді він рішуче підійшов ближче, поцілував руку і губи, а вона благословила його сухими, як осінні гіллячки, руками.

Тепер підходили всі, молодиця і діти, і цілували бабу.

А баба злегенька кректала; їй було добре, що чула на губах теплі уста.

Невістка схлипнула навіть, але зараз замовкла, коли Потап поспитав про верету.

- Нащо тобі?

- Треба б накрити...

- Гляди ж, назад привези.

Потап взяв маму на руки і виніс.

# data[].attributes.attachment_link.title
Що записано в книгу життя - Михайло Коцюбинський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Мусила баба злазити з печі: онука заслабла і потребувала тепла. А що не було місця на лаві у тісній хаті, послалась баба долі. І син, і невістка наче не бачили того. Там вона і лишилась. З кутка, між дверима і мисником, де на долівці вона лежала - стара, забута смертю мати,- все видавалось чудним.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Тіні забутих предків" - повість Михайла Коцюбинського, написана під враженням його перебування на Гуцульщині. В творі розповідається про кохання Івана і Марічки, українських Ромео і Джульєтти. Яскраво передано побут і життя гуцулів. Аналіз "Тіні забутих предків" передбачає визначення теми та ідеї твору, жанру, головних героїв, сюжету та проблем показаних в повісті.

"Тіні забутих предків" аналіз

Літературний рід: епос

Жанр "Тіні забутих предків": повість

Тема "Тіні забутих предків": зображення життя гуцулів у Карпатах на межі 19 - 20 ст. у гармонії з природою, традиціями і звичаями, з язичницькими й християнськими віруваннями.

Ідея "Тіні забутих предків": оспівування високого й красивого почуття - кохання.

Поштовх для написання: перебування М. Коцюбинського в селі Криворівня (Івано-Франківська область), під час якого він отримав багато вражень від життя, звичаїв і обрядів гуцулів.

Інші назви: Тіні минулого, Голос віків, Відгомін Предковіку, Дар Предків забутих

Головні герої "Тіні забутих предків"

Іван Палійчук - дев'ятнадцята дитина у родині. Не відчуваючи себе комфортно серед людей, часто втікає в ліс. Добре знається на травах ще з семи років. Згодом знайомиться із Марічкою, дівчинкою з ворожого роду. Між дітьми зав'язується дружба, а згодом - кохання. Після смерті батька хлопець змушений іти працювати на полонину, і коли повертається, дізнається, що Марічка загинула. З великого горя Іван йде в ліс і там живе шість років. Потім повертається додому, одружується з Палагною. Закінчується його життя зустріччю із нявкою в образі Марічки. Іван йде за нею в ліс без страху, але мара зникає при появі чугайстра, доброго лісового духа. Потім Іванові вчувається її голос, і він, слідуючи за ним, падає з гори.

Марічка Гутенюк - кохана Івана. Познайомилася з Іваном ще з малечку. Поетична душа, складає і співає пісні, в той час як Іван грає на флоярі. Передчуває, що щасливо жити їм разом не судилося. Згодом, коли Іван пішов в найми, гине в Черемоші під час повені.

Палагна - дівчина з багатого роду, добра господарка. Але вона не була вдоволена своїм мрійливим чоловіком, який все більше любив пасти маржинку, а не ходити коло хати. Не розуміла вона й Іванових пісень. Палагна стає коханкою сусіда Юри.

Юра - мольфар, людина, наділена надприродними здібностями. Йому під силу відігнати градову хмару чи, навпаки, викликати дощ, урятувати худобу чи звести людину - залежно від обставин та уподобань. Стає коханцем Палагни і прагне звести чарами Івана зі світу.

Сюжет "Тіні забутих предків"

На початку твору розповідається про закохану молоду пару - Івана та Марічку. Вони належали до ворогуючих гуцульських родів Палійчуків і Гутенюків, боротьба між якими тривала уже давно. Проте це не стало на заваді їхньому коханню. Згодом Іван тривалий час змушений перебувати в наймах на полонині, а повернувшись він дізнається про смерть Марічки. Іван важко переживає загибель коханої:

"Великий жаль вхопив Івана за серце. Зразу його тягло скочити з скелі у крутіж: "На, жери і мене!" Але потому щемлячий тусок погнав його в гори, далі од річки. Затуляв вуха, щоб не чути зрадливого шуму, що прийняв в себе останнє дихання його Марічки. Блукав по лісі, поміж камінням, в заломах, як ведмідь, що зализує рани, і навіть голод не міг прогнати його в село. Знаходив ожини, гогози, пив воду з потоків і тим живився. Потому щез. Люди гадали, що він загинув з великого жалю, а дівчата склали співанки про їхнє кохання та смерть, які розійшлися по горах".

"Шість літ не було чутки про нього, на сьомий раптом з'явився". Одружився з Палагною та почав "ґаздувати". З часом Палагна стала "любаскою" сусіда Юри. Іван про це знав, проте йому було байдуже, тому що він не міг забути Марічку та змиритися з болем. Якось хлопець пішов у гори й почув там голос Марічки, попрямував за ним і зустрів кохану у вигляді мавки. Після короткої розмови вона зникла, натомість Іван зустрів чугайстра і спробував відволікти його, запросивши у танок, щоб Марічка могла якнайдалі утекти. Після танцю з лісовиком головний герой пішов за голосом коханої і зірвався в урвище. Наступного дня його ледь живого знайшли пастухи. Згодом він помер, і його поховали за місцевими звичаями (з танцями і розвагами).

Проблематика "Тіні забутих предків"

Гармонія між людиною та світом природи

Життя і смерть

Добро і зло

Язичництво і християнство

Сила кохання і неможливість жити без нього

Вплив мистецтва на людину

Роль праці в житті людини

Стосунки батьків і дітей

Сюжет повісті перегукується з трагедією Шекспіра "Ромео і Джульєтта". Палійчуки і Гутенюки ворогують так само, як Монтеккі та Капулетті. Діти з ворожих родів кохають одне одного. Вкінці герої гинуть.

У повісті широко використовуються діалектичні слова.

У 1964 році режисер Сергій Параджанов та оператор Юрій Іллєнко зняли однойменний фільм.

Василь Стус на прем'єрі фільму висловив протест проти радянської влади: "Хто проти тиранії, встаньте!"
Сподіваємося вам допоміг аналіз твору "Тіні забутих предків", а якщо ви можете хоч якось його доповнити корисною інформацією - лишайте свої тези в коментарях.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Тіні забутих предків" аналіз

# data[].attributes.attachment_link.description
"Тіні забутих предків" - повість Михайла Коцюбинського, написана під враженням його перебування на Гуцульщині. В творі розповідається про кохання Івана і Марічки, українських Ромео і Джульєтти. Яскраво передано побут і життя гуцулів. Аналіз "Тіні забутих предків" передбачає визначення теми та ідеї твору, жанру, головних героїв, сюжету та проблем показаних в повісті.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тіні забутих предків - Михайло Коцюбинський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Тіні забутих предків" (автор: Коцюбинський Михайло Михайлович) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.headline
Матеріал для аналізу

# data[].attributes.subject
Матеріал для аналізу

# data[].attributes.headline
Перевір знання

# data[].attributes.subject
Перевір знання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
творчість мкоцюбинського  онлайн тест

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчість М.Коцюбинського - Онлайн тест

# data[].attributes.attachment_link.description
Онлайн тест 'Творчість М.Коцюбинського'. Перевірка знань учнів з теми 'Творчість М.Коцюбинського. Новела 'Intermezzo'. Повість 'Тіні забутих предків'

# data[].attributes.headline
Готуємося до тестування

# data[].attributes.subject
Готуємося до тестування

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО. Пробне онлайн тестування, підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
ідейно художній аналіз на камені

# data[].attributes.attachment_link.description
ідейно художній аналіз на камені

# data[].attributes.attachment_link.title
На камені - Михайло Коцюбинський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "На камені" (автор: Коцюбинський Михайло Михайлович) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.headline
Для підготовки до ЗНО

# data[].attributes.subject
Для підготовки до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жанр

Твір розпочинається присвятою (" Присвячую кононівським полям") та переліком незвичайних "дійових осіб" (Моя утома, Ниви у червні, Сонце, Три білих вівчарки, Зозуля, Жайворонки, Залізна рука города, Людське горе). Однак "Intermezzo" не драматичний, а епічний твір. За жанром це імпресіоністична новела.

Новела - один із видів епічних творів, близький за розміром до оповідання, але відмінний від нього надзвичайною стислістю викладу, напруженістю розвитку сюжету, несподіваністю розв'язки; властивий глибокий психологізм у розкритті внутрішнього світу персонажів, відступи від норм усталеної будови.

Історія написання

Твір має автобіографічну основу. М. Коцюбинський через інтенсивну роботу, виконання службових обов'язків виснажився фізично і морально. Улітку 1908 р. письменник відпочивав у садибі відомого українського громадського діяча Євгена Чикаленка в селі Кононівка поблизу м. Яготина (Київська область). Природа збагатила письменника численними враженнями. Так у 1908 р. з'явилася новела "Intermezzo".

Тема

Тема твору криється в його назві. Слово "intermezzo" означає "перепочинок, пауза". Цей музичний термін означає невелику інструментальну п'єсу, виконувану між діями драматичного чи оперного твору при його виставі. М. Коцюбинський вклав глибокий філософський зміст у назву своєї новели. Образом intermezzo новеліст указував не тільки на перепочинок утомленого митця, але й на органічний зв'язок, може, чимось перерваних періодів у творчості чесного громадянина, який залишився вірний своїм ідеалам. Тож новелу можна вважати й автобіографічним твором (автор в образі ліричного героя новели показав самого себе). Розповідь у творі ведеться від першої особи.

Основні ідеї твору

Можна виокремити дві основні ідеї новели. 1. Необхідний глибокий духовний зв'язок із природою, єднання з нею, щоб подолати втому, зневіру, перепочити, набратися сил для нової боротьби. 2. Ідея служіння митця народові. Попри власні проблеми, депресію, відчай, митець зобов'язаний пам'ятати про страждання й біди власного народу, служити йому своїм життям та творчістю (саме тому герой наприкінці твору покидає кононівські поля й знову повертається до міста, щоб продовжити свою духовну та творчу діяльність, спрямовану на служіння українському народові).

Образи ("дійові особи")

У підзаголовку до "Intermezzo" написано: "Дійові особи" і подається їх перелік: "зозуля, жайворонок, три білі вівчарки, ниви, сонце, моя утома, залізна рука города, людське горе". На перший погляд, їх дійовими особами не назвеш, та вони тісно пов'язані між собою, доповнюють одне одного, зумовлені ідейним змістом.

Серед мінорних (тобто негативних) образів новели - втома, залізна рука города (міста), людське горе.

Так, втома міцно тримає душу письменника, він бореться з нею за свій душевний спокій. І втома поступово відступає. М. Коцюбинський милується природою, подовгу гуляє полями. Залізна рука міста - це втілення проблем у житті героя, негативного впливу міського життя, відірваного від природи, що призводить до втоми, відчаю. Образ залізної руки згадується на початку та наприкінці твору (спочатку герой тікає від "залізної руки міста", потім вона повертає його назад, але коли він уже відпочив і морально готовий продовжувати боротьбу).

Спочатку природа ніби протистоїть ліричному герою: "На небі сонце - серед нив я". Поступово відновлюються сили героя, сонце змінює його настрій, стає бажаним гостем. У закличних словах: "Погаси сонце й засвіти друге на небі..." відчувається готовність героя до нової боротьби. Розгортанню образу сонця допомагають зозуля й жайворонок. Під натиском сил природи відступає "утома". Спершу вона повністю заволоділа героєм, та проходить час, і вона нагадує про себе тінню чи хмаринкою на якийсь час та й поступається місцем сонцю.

Єдиний людський образ у творі, крім образа автора, це образ селянина. Він пов'язаний з образом "людського горя". Образ селянина - це втілення українського народу в цілому. Зустрівшись із ним, герой відчув усі страждання бідного безземельного затурканого селянства. Образ селянина уособлює народ, за щастя і свободу якого повинен боротися митець своїм художнім словом. Ліричний герой співпереживає горю селянина, думає про долю трудящих.

Новела "Intermezzo" - нібито суцільний пейзаж, і в той же час ми майже не бачимо природи, не знаємо, що в ній відбувається. Перед нами - душа ліричного героя. Саме душею заволоділа втома, саме в душі грає жайворонок на голосній арфі, глибоко в душу западають слова селянина. "Дійові особи" символізують складну боротьбу, що відбувається в душі героя, передають, як поступово, відпочиваючи, приходить він до усвідомлення необхідності боротьби. Отже, так звані дійові особи новели "Intermezzo" - це символи суперечливих почуттів та переживань ліричного героя, який втілює кращі риси митців своєї епохи.

Художні засоби

Вдало створені пейзажі передають нерозривний зв'язок людини і природи. Оповідач відчуває "соболину шерсть ячменів, шовк колосистої хвилі", йому вітер набиває вуха "шматками звуків, покошланим шумом", "тихо пливе блакитними річками льон", пливе так спокійно, що "хочеться сісти на човен і поплисти". Ця картина виглядає розкішною завдяки багатій художньо - виражальній системі ( епітети, метафори, порівняння), словам-звукам і словам-барвам. Перед нами майстерна імпресіоністична картина.

Літературний напрям - імпресіонізм. М. Коцюбинський вважається яскравим представником імпресіоністичної течії в українській літературі.

Імпресіонізм (від франц. "враження") - художній напрям, заснований на принципі безпосередньої фіксації вражень, спостережень, співпереживань.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Intermezzo" Михайло Коцюбинський аналіз

# data[].attributes.attachment_link.description
Жанр Твір розпочинається присвятою (" Присвячую кононівським полям") та переліком незвичайних "дійових осіб" (Моя утома, Ниви у червні, Сонце, Три білих вівчарки, Зозуля, Жайворонки, Залізна рука города, Людське горе). Однак "Intermezzo" не драматичний, а епічний твір. За жанром це імпресіоністична новела.

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Коцюбинський - Intermezzo (АНАЛІЗ) | Бібліотека Української Літератури - UkrClassic.com.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
"Intermezzo" завершується тим, що сповнений гніву й благородного нетерпіння митець повертається до міста, де його знову чекає пекло гро­мадських обов'язків і незліченних "треба". "Так далі жити не мож­на", - волає його вразлива й совісна душа (В. Пахаренко).

# data[].attributes.attachment_link.title
Intermezzo - Михайло Коцюбинський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Intermezzo" (автор: Коцюбинський Михайло Михайлович) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.headline
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.subject
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зно з укр мови

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зно з літератури

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
як скласти знозно 2017

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
аудиокниги по укр лит

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська мова

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
особливос...

# data[].attributes.attachment_link.title
🔴 Михайло Коцюбинський "Intermezzo" | Новела

# data[].attributes.attachment_link.description
Знайшов те, що шукав? Став Лайк! 👍

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Коцюбинський. Intermezzo (Аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Для повторення і вивчення нового

# data[].attributes.subject
Для повторення і вивчення нового

# data[].attributes.attachment_link.title
І. Франко, М. Коцюбинський. Онлайн-курс з підготовки до ЗНО "Лайфхаки з української літератури"

# data[].attributes.headline
Віртуальний калейдоскоп

# data[].attributes.subject
Віртуальний калейдоскоп

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Салюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Коцюбинський

# data[].attributes.headline
Учися аналізувати

# data[].attributes.subject
Учися аналізувати

# data[].attributes.attachment_link.title
ідейно художній аналіз на камені

# data[].attributes.attachment_link.description
ідейно художній аналіз на камені

# data[].attributes.attachment_link.title
На камені - Михайло Коцюбинський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "На камені" (автор: Коцюбинський Михайло Михайлович) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.headline
Історія кохання Михайла Коцюбинського

# data[].attributes.subject
Історія кохання Михайла Коцюбинського

# data[].attributes.attachment_link.title
ІСТОРІЯ КОХАННЯ МИХАЙЛА КОЦЮБИНСЬКОГО / Персонал Плюс - №29 (383) 21 - 27 липня 2010 року

# data[].attributes.attachment_link.description
ІСТОРІЯ КОХАННЯ МИХАЙЛА КОЦЮБИНСЬКОГО

# data[].attributes.headline
Михайло Коцюбинський біографія скорочено

# data[].attributes.subject
Михайло Коцюбинський біографія скорочено

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література. Теорія літератури. Готуймося до іспиту та ЗНО з української літератури.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1864 - 1915

Михайло Михайлович Коцюбинський народився 17 вересня 1864р. в м. Вінниці в сім'ї дрібного урядовця. Дитинство та юність майбутнього письменника минули в містечках і селах Поділля, куди переводили батька по службі. Освіту здобував у Барській початковій школі (1875 - 1876) та Шаргородському духовному училищі (1876 - 1880).

Коцюбинський почав пробувати свої сили в літературі рано, брався за поезію, переклади, нариси, та швидко головним полем його письменницької діяльності, справжнім покликанням стає художня проза. З перших спроб Коцюбинського-прозаїка до нас дійшли оповідання "Андрій Соловійко, або Вченіє світ, а невченіє тьма" (1884), "21-го грудня, на введеніє" (1885), "Дядько та тітка" (1885).

Друкуватися Коцюбинський почав у 1890р. - львівський дитячий журнал "Дзвінок" опублікував його вірш "Наша хатка". В цьому ж році він побував у Львові, встановивши творчі контакти з місцевими літераторами та видавцями, зокрема Франком. Поїздка поклала початок постійному співробітництву Коцюбинського в західноукраїнських виданнях. На початку 1891р. він їде в с. Лопатинці на Вінниччині, де поєднує роботу домашнього вчителя в родині місцевого службовця з поглибленим вивченням життя села, народної мови, культури і розпочинає серйозну літературну працю. За один 1891 рік з-під його пера виходять оповідання "Харитя", "Ялинка", "П'ятизлотник", повість "На віру", віршована казка "Завидющий брат". Твори привернули увагу літературної громадськості, засвідчили, що в українську прозу прийшов талановитий художник.

На початку 90-х рр. частина молодої української інтелігенції, перейнятої ліберально-просвітительськими ідеями, утворює організацію "Братство тарасівців", з учасниками якої Коцюбинський деякий час підтримував зв'язок. Цей зв'язок відбився на його творчості. У казці "Хо" (1894) Коцюбинський підносить значення ліберально-просвітительської діяльності.

Роки перебування Коцюбинського на урядовій службі в Молдавії і Криму дали життєвий матеріал для його творів "Для загального добра" (1895), "Пе-коптьор" (1896), "Посол від чорного царя" (1897), "Відьма" (1898), "В путах шайтана" (1899), "Дорогою ціною" (1901), "На камені" (1902), "У грішний світ", "Під мінаретами" (1904). Одним із свідчень того, що Коцюбинський своїми творами молдавсько-кримського циклу виходив за межі локальних проблем, є те, що його повість "Для загального добра" була надрукована в перекладі російською мовою у журналі "Жизнь" (1899, кн. 12).

Багата творчими здобутками п'ятирічна служба у філоксерній комісії стала періодом інтенсивного зростання письменника Залишивши роботу в комісії, він після безуспішної спроби влаштуватися на роботу в Чернігові, де жила сім'я, їде до Житомира і займає різні посади в редакції місцевої газети "Волынь". На початку 1898р. Коцюбинський нарешті дістає роботу в чернігівському земстві.

Важливим моментом світоглядно-художньої еволюції Коцюбинського було оповідання "Лялечка" (1901). У "Лялечці" Коцюбинський постає визначним майстром психологічного аналізу. Зосередження уваги на психологічних колізіях стає визначальною рисою творчості Коцюбинського. Дещо окремо в доробку Коцюбинського стоять твори на теми з минулого українського народу - "На крилах пісні" (1895) і "Дорогою ціною" (1901). Їх єднає романтично-піднесена, героїчна тональність. Новела "Цвіт яблуні" була в українській літературі новаторською за темою: порушувалась проблема ставлення письменника до дійсності, говорилося, що митець за будь-яких обставин не може забувати про свій громадянсько-професійний обов'язок, повинен боліти чужим горем, як власним.

До теми "Цвіту яблуні" Коцюбинський повертається ще не раз (цикл мініатюр "З глибини", поезія в прозі "Пам'ять душі", незавершений твір "Павутиння", новели "Intermezzo" і "Сон"). Виражене у цих творах ідейно-мистецьке кредо декларується й у листі-відозві М. Коцюбинського і М. Чернявського 1903р. до українських письменників. Наступний розвиток української літератури Коцюбинський бачив у розширенні її тематичних та ідейних обріїв, пошукові нових художніх форм.

У п'ятиліття перед революцією 1905 - 1907 рр. Коцюбинський написав і опублікував оповідання "Fata morgana" (Киевская старина, 1904), в якому вловив ті головні зрушення у свідомості селянства і нові тенденції в еволюції соціальної психології села, які на повну силу виявилися під час революції. Революція остаточно відкрила світові нове село, а Коцюбинський без будь-якого втручання в текст оповідання продовжив його як другу частину повісті. Друга частина повісті "Fata morgana" (опублікована в квітневому номері "Літературно-наукового вісника" за 1910р.) належить до найвизначніших творчих досягнень Коцюбинського, пов'язаних з подіями першої російської революції.

Провідним жанром малої прози Коцюбинського після 1901р. стає соціально-психологічна новела.
У 1906 - 1912 рр. крім другої частини "Fata morgana" М. Коцюбинський створює новели "Сміх", "Він іде" (1906), "Невідомий", "Intermezzo", "В дорозі" (1907), "Persona grata", "Як ми їздили до Криниці" (1908), "Дебют" (1909), "Сон", "Лист" (1911), "Подарунок на іменини", "Коні не винні", образки-етюди "Хвала життю!", "На острові" (1912), а також повість "Тіні забутих предків" (1911). Під час поїздок на острів Капрі письменник часто зустрічався з Горьким, взимку 1911 - 1912 рр. навіть жив у нього і написав там "Коні не винні" та "Подарунок на іменини".

Художні нариси "Хвала життю!" й "На острові", написані влітку 1912р., - останні твори М. Коцюбинського. Пафосом торжества життя над смертю пройнятий нарис "Хвала життю!". Лейтмотивом нарису "На острові" також є ідея безперервності, вічності людського буття.

Коцюбинський побував у багатьох екзотичних місцях - у Криму, Бессарабії, на Гуцульщині та в Італії, його листи переповнені враженнями від природи цих країв. Коцюбинський вражав своїх сучасників знанням природничих наук. Він проникав у таємниці природи через наукову літературу і власні спостереження. Це допомагало йому глибше, по-філософськи сприймати навколишній світ, краще збагнути і точніше відтворити життя людини в органічному зв'язку з усім світом. Природа і людина зливаються у нього в одне ціле, стоять в одному поетично-філософському ряду.

Мовна практика Коцюбинського - один з яскравих прикладів широкого підходу до розвитку літературної мови. Не заперечуючи ваги різних стилів української літературної мови, слів-новотворів, оригінальних виразів, конструкцій, він головним джерелом збагачення мови літератури вважав загальнонародну розмову.

Творчість Коцюбинського служить художнім прикладом уже не одному поколінню українських письменників.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Корнєйко Наталія

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Коцюбинський біографія скорочено

# data[].attributes.attachment_link.description
Михайло Коцюбинський 1864 - 1915 біографія скорочено Михайло Михайлович Коцюбинський народився 17 вересня 1864р. в м. Вінниці в сім'ї дрібного урядовця. Дитинство та юність майбутнього письменника минули в містечках і селах Поділля, куди переводили батька по службі. Освіту здобував у Барській початковій школі (1875 - 1876) та Шаргородському духовному училищі (1876 - 1880).

# data[].attributes.headline
Коцюбинський Михайло Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Коцюбинський Михайло Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Коцюбинський Михайло - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Коцюбинський Михайло Михайлович - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
цікаві факти про М. Коцюбинського

# data[].attributes.subject
цікаві факти про М. Коцюбинського

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Михайло Михайлович Коцюбинський - відомий український письменник, громадський діяч. Всі ми знаємо його твори " Тіні забутих предків", " Інтермеццо". Всі ми знаємо біографію письменника, а які цікаві факти з життя Коцюбинського ви можете пригадати?

Михайло Коцюбинський цікаві факти

Михайло Коцюбинський прожив лише 48 років.

Михайло Коцюбинський народився 17 вересня 1864 у Вінниці. Батько його пив, через що часто міняв роботу. Мати, Гликерія Максимівна Абаз, дуже любила сина.

Його називали Сонцепоклонником і Соняхом, бо над усе любив сонце, квіти і дітей. Служив звичайним клерком у статистичному відділі Чернігівської управи, на роботу ходив з неодмінною квіткою у бутоньєрці.

Михайло Коцюбинський - так і не здобув офіційної вищої освіти (закінчив Шаргородську духовну семінарію, університет так і залишився мрією). Але він був високоінтелігентний, умів вести і піддержувати всяку розмову так, що кожний мав сатисфакцію (задоволення) розмовляти з ним. Усе делікатний, старався ніколи нікого нічим не вразити...

Був високоосвіченою людиною і читав дуже багато. Знав дев'ять мов - три слов'янські: українську, російську, польську; три романські: французьку, італійську, румунську; і три східні: татарську, турецьку та циганську...

Якось хлопчина, якому щойно виповнилось 11 років, по-дитячому сильно закохався у 16-річну дівчину, яка не звертала на нього найменшої уваги. Поклавши будь-що стати великою людиною і тим завоювати серце своєї коханої, він накинувся на книжки. Невідомо, чи вдалося Михайлу справити враження на дівчину почерпнутими з книжок думками, але цілком зрозуміло, що прочитане покликало його у письменницьку дорогу.

Літературна кар'єра Михайла почалася з повного провалу. У 1884 р. він написав оповідання "Андрій Соловко, або Вченіє світ, а невченіє тьма". Цю першу спробу молодого автора було оцінено вельми скептично.

Був знайомий з Іваном Франком, М. Лисенком - який був його кращим другом, також з Василем Стефаником, Оленою Пчілкою, Лесею Українкою та Михайлом Старицьким,

1898 року- Михайло Михайлович переїхав у Чернігів, де зустрів Віру Устимівну Дейшу, яка стала його дружиною - вірним другом та помічником. Тут виросли його діти - Юрій, Оксана, Ірина, Роман.

В шлюбі був невірний, мав стосунки з Олександрою Аплаксіною (1880-1973), яка була молодша за нього на 16 років, але сімю не покинув.

Хворів астмою і туберкульозом. Навесні 1913 Михайла Михайловича Коцюбинського не стало. Поховали письменника на Болдиній горі у Чернігові, улюбленому місці його щоденних прогулянок.

Життю письменника присвячено стрічку "Родина Коцюбинських" Т. Левчука (1970, образ Коцюбинського відтворив О. Гай).

Цікаві перекази про Коцюбинського

У Криворівні не могли не помітити, як Коцюбинський цікавиться селянським побутом. Один гуцул заходить до нього в неділю, чемно кланяється і питається:

- А чи це правда, що ви хочете нас у книжках розписати?

- Правда.

- Не тільки людей, але і всяку нечисту силу?

- І нечисту силу.

- То я прийду до вас із своєю жінкою. Ви такої старої відьми ні в нас, ні в околиці не знайдете.
Воли і коні
У Криворівню, в Карпати, приїхали львівські дачники, щоб побачити Коцюбинського. Один із них почав висловлювати своє захоплення творчістю Коцюбинського:

- А прекрасні ваші твори ми добре знаємо. Наприклад, "Хіба ревуть воли...".

- Я не про воли, а про коні писав.

- Не розумію. Коні ж не ревуть?..

- Ну, і що з того? Коні не винні.
"Ось моя зброя"
Улітку 1910 року Коцюбинський повертався з Капрі, де він жив разом із Горьким. Жандармерія дістала суворий наказ якнайпильніше перевірити речі М. Коцюбинського. Прикордонні чиновники брутально рилися в його валізі. На запитання: "А зброя у вас є?"- Михайло Михайлович відповів: "Так, є". Від несподіванки запанувала тиша. Потім зчинилася метушня: "Де зброя, де?"

На довгій паузі М. Коцюбинський з лукавою посмішкою показав на олівець, що виглядав з кишені його піджака, і сказав: "Ось моя зброя".

(З кн. "Цікаві бувальщини", зібр. й упоряд. І. Артемчук, Г. Григор'єв, -Дніпро - К., 1974)

Спогади про Михайла Коцюбинського

( Подано за: Спогади про Михайла Коцюбинського / Упоряд, післямова та прим. М.М.Потупейка. - 2 вид., доп. - К.: Дніпро, 1989. - 278 с.)

...Якось приходить в учительську П.С. (учитель російської мови) з солідним жмутком учнівських творів, учнів 4-го класу, що писали, здається, на тему: „Как проводятся рождественские праздники в моей семье". Витягувши звідти працю Михайлика, він став читати її перед нами всіма й закінчив читання вигуком: „Будем иметь своего литератора!" Я не пам'ятаю змісту цієї праці, в читання я якось добре не вслуховувався, бо чимось був зайнятий, тільки пам'ятаю ту думку, що її висловив хтось із учителів: „Написано довольно плавным, легким слогом и пиятным языком, да и смысл есть, но не верится, чтобы автор, хотя ученик четвертого класса, мог самостоятельно выполнить эту работу; вероятно, он позаимствовал откуда-то содержание и форму на заданную тему".

З такою думкою погодилися й інші, але П.С. настоював на своєму: „Нет, господа, это будущий писатель, будущий поэт" (Всеволод Ковердинський. Шкільні роки М.М.Коцюбинського. с. 22).

***

Ласкавий з дітьми, він зумів зразу завоювати нашу загальну симпатію, і нам вчитись з ним було легко і приємно. Михайло Михайлович був не тільки нашим вчителем, але й вихователем, і другом. У вільний від навчання час він читав нам доступні нашому розвиткові свої та іншхих авторів твори і тим розвинув нашу любов до України (Єлизавета Бакша. Згадка про вчителя-друга. С.31).

***

Коцюбинський дуже любив життя. Любив у ньому те, що має в собі красу й світло, радість і ласку. Любив сонце, весну, літо (Денис Лукіянович. Пам'ятні зустрічі. С. 58).

***

Ласкаві очі, безмежна радість, тепло, що огортає тебе, зогріває сонячним промінням, - це перші мої спогади про тата, перші родинні відчуття.

Тато каже: „Дітоньки, зараз почитаємо казки". Ми уважно слухаємо про дурних, упертих цапків, які не хотіли поступитись один перед одним і загинули. Про Івасика і Тарасика, про десять робітників-пальців, що допомагали працювати... Це ж тато для нас, дітей, написав ці казки. І від того вони нам ще миліші, ще цікавіші.

...Подарунки, що дарував нам тато, були не тільки гарними оздобами, забавками, а й давали уявлення про народну творчість тієї чи іншої країни...

Він був вигадливим. Завжди по-дитячому захоплювався красою природи, людьми, кращими проявами людських почуттів, здобутками людського розуму. Він був людяним, не втрачав цієї риси на протязі всього життя, любив добро, вірив у його переможну силу... (Ірина Коцюбинська. Тато. С.87, 95).
Ось такі цікаві факти про життя Кцюбинського ми зібрали в цій статті, а якщо ви можете її доповнити пишіть в коментарях додаткову інформацію.
Автор: J. G. (Джей Джи) У рубриці: Цікаві факти про відомих людей

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про Михайла Коцюбинського

# data[].attributes.attachment_link.description
Михайло Михайлович Коцюбинський - відомий український письменник, громадський діяч. Всі ми знаємо його твори " Тіні забутих предків", " Інтермеццо". Всі ми знаємо біографію письменника, а які цікаві факти з життя Коцюбинського ви можете пригадати? Михайло Коцюбинський прожив лише 48 років. Михайло Коцюбинський народився 17 вересня 1864 у Вінниці.

# data[].attributes.headline
Коцюбинський М. твори за абеткою

# data[].attributes.subject
Коцюбинський М. твори за абеткою

# data[].attributes.attachment_link.title
Коцюбинський Михайло Михайлович - Твори - за абеткою - за жанрами

# data[].attributes.attachment_link.description
Коцюбинський Михайло Михайлович - Твори - за абеткою - за жанрами

# data[].attributes.headline
Творчість М.Коцюбинського.

# data[].attributes.subject
Творчість М.Коцюбинського.