# data[].attributes.headline
את הציור הזה של האמן

# data[].attributes.body
את הציור הזה של האמן:
Robert Gonsalves  ראיתי לפני זמן רב, ואהבתי אותו מאוד מהסיבה הפשוטה שמבחינתי הבן אדם בתמונה חי חיים מאושרים במקום שבו הוא היה צריך לצאת מהמרחב הסגור שלו "כדור הארץ".
הרבה פעמים חלק נרחב מהחיים שלנו אנחנו מחפשים את נאושר שלו אנחנו מייחלים במקום הקרוב אלינו וחושבים ששם הוא נמצא.
לפעמים צריך לנסות לצאת רגע לעשות זום אווט ולראות האם החיים שחיינו עד כה (ולהסתכל עליהם מבחוץ) הם החיים שרציתי?
זהו המקום בו אני אמצע את המקום שלי להיות מאושר לחיות את חיי.
אולי הבן אדם בתמונה לא חי את החיים שהוא רוצה ומאושר אבל רואים שהוא נמצא במקום שליו ומשם - מנקודת מבט חיצונית הוא מצליח להסתכל על חייו במבחוץ.
לפעמים גם הרגיעה וההתבוננות תצליח לעזור לנו.
שואף שבהצגה אצליח ליצור עולם חיצוני ופנימי, ולהראות את ההבדל ברדיפה אחרי ריגושים ואושר משתי המקומות.
יהיו מקומות בחלל אשר יהיו העולם בו אנו חיים, וקטעים אשר יהיו מזווית ראייה חיצונית ורגועה.
מאוד הייתי רוצה שאחרי סצנות סוערות אשר מתמודדות עם מצבים נפשיים קשים, נצא רגע החוצה ודרך תנועה וכיראוגרפיה נצליח להראות את החיים דרך התבוננות חיונית ושלווה.

# data[].attributes.headline
משקפיים ורודותאריק איינשטיין מילים: נתן אלתרמןלחן: שם טוב לוייש פה תחת השמיים כלל ידוע בספרים - כצבעי המשקפיים כן הוא צבע הדברים. בשחורות רק רע רואים פה, בוורודות הכל תמים, בשחורות על שטר חותמים פה, בוורודות אין משלמים. בשחורות רואים כזית. בוורודות רואים עולם. בשחורות זה בעל בית. בוורודות זה בן אדם. הזכוכית את הצבע נותנת והלב מצטרף אחר כך. בשחורות החותנת - חותנת. בוורודות החותנת מלאך. המצאה יקרה, משקפיים. הסתכל נא וראה, למשל - בשחורות עד צוואר באו מיים, בוורודות - על המים נמל! בשחורות הכל פרובלמה, רעש ובילבול וריב. בוורודות אומרים בדמע: אבל זוהי תל אביב... הזכוכית את הצבע נותנת והלב מצטרף אחר כך. בשחורות התקופה מעוננת. בוורודות עוד השמש תזרח. המצאה יקרה, משקפיים. הסתכל נא וראה, למשל - בשחורות עד צוואר באו מים, בוורודות - על המים נמל! המצאה יקרה, משקפיים. הסתכל נא וראה, למשל - בשחורות עד צוואר באו מים, בוורודות - על המים נמל!	 

# data[].attributes.subject
משקפיים ורודותאריק איינשטיין מילים: נתן אלתרמןלחן: שם טוב לוייש פה תחת השמיים כלל ידוע בספרים - כצבעי המשקפיים כן הוא צבע הדברים. בשחורות רק רע רואים פה, בוורודות הכל תמים, בשחורות על שטר חותמים פה, בוורודות אין משלמים. בשחורות רואים כזית. בוורודות רואים עולם. בשחורות זה בעל בית. בוורודות זה בן אדם. הזכוכית את הצבע נותנת והלב מצטרף אחר כך. בשחורות החותנת - חותנת. בוורודות החותנת מלאך. המצאה יקרה, משקפיים. הסתכל נא וראה, למשל - בשחורות עד צוואר באו מיים, בוורודות - על המים נמל! בשחורות הכל פרובלמה, רעש ובילבול וריב. בוורודות אומרים בדמע: אבל זוהי תל אביב... הזכוכית את הצבע נותנת והלב מצטרף אחר כך. בשחורות התקופה מעוננת. בוורודות עוד השמש תזרח. המצאה יקרה, משקפיים. הסתכל נא וראה, למשל - בשחורות עד צוואר באו מים, בוורודות - על המים נמל! המצאה יקרה, משקפיים. הסתכל נא וראה, למשל - בשחורות עד צוואר באו מים, בוורודות - על המים נמל!	 

# data[].attributes.body
בשירו של אריק אנשטיין - מדובר על המשקפיים אותן אנו עונדים ודרך צבע עדושתיהם ככה אנחנו רואים את החיים.
דרך שחורות נראה חיים לא טובים ודרך וורוד - יפים וטובים.
דימוי מעולה להרגשה שלי במחזה.
האם המשקפיים זה גורם חיצוני שאנחנו עונדים על עצמנו או זו הרגשה פנימית ואלו משקפיים מתאפוריות.
מה נותן לי אושר בחיים? ומה נותן לי את ההרגשה לאושר? האם אלו דברים חיצוניים או הבחירה האישית שלי להתייחס לחיים?
במחזה ג'רי בעיני מתחיל מערכת יחסים אשר נותנת לו למשך תקופה את המשקפיים הוורודות, מסווה לו אושר וריגוש. ברגע שריגוש זה כבר לא נוגע אליו הוא רוצה להפסיק.
ההבנה כי יש דברים בחיים שיגמרו לי לאושר רגעי גורמת לנו לחשוב כי "המשקפיים הוורדות" לא עלינו וגורמת לנו לנסות דברים חדשים אשר יספקו לנו אותן.
מבחינת תפאורה הייתי רוצה לנסות להסביר את המקום הזה של משקפיים ורודות ככלי שקרי והבחירה לאושר היא בראש שלנו.
זוהי בחירה אך להסתכל ולהבין שהריצה אחרי ניסיונות נוספים עלולים לגרום לנו לפגוע בנו ובמישהו אחר.
אולי משהו מספיק לנו.

# data[].attributes.headline
"התמדתו של זיכרון" סלבדור דאלי

# data[].attributes.subject
"התמדתו של זיכרון" סלבדור דאלי

# data[].attributes.body
יצירה זו של האמן סלבדור דאלי משקפת בעיני את מכלול יצירותיו המדברות על זמן, ריאלסטיות, ריאליסטיות מול דמיון ועוד.
ביצירה זו דאלי החל לצייר את חוף הים בספרד - משהו שנחשב כמאוד ריאלסטי. לאחר מכן החל להוסיף פריטים ליצירה אשר צורתם היא נעה ולא קפואה כמו הנוף.
הציור מתמקד במחשת הזמן המתמוסס, ללא שליטה אמיתית שלנו, חלום או הזיה. מרכיבים שונים בציור ממחישים את המועקה שבזמן האובד לו, החל מהשעון הניתך על הענף היבש, חסר העלים, דרך הפנים המעוותים ושאר השעונים השפוכים חסרי תועלת.
הזמן הוא משהו שאינו נשלט לא משנה כמה נרצה הוא ניהיה במקום בו אנו מרגישים שולטים.
הזמן הוא נראה כקבוע אך הוא לא. כי הרי שעה אחת מדי פעם נראת לנו כנצח ומדי פעם כשנייה אחת בודדת.
הניגוד בין הנוף המוקפא שברקע לבין תנועת השעונים וזרימתם מדגיש אצל הצופה בתמונה את תחושת הזמן שחולף ורק הזמן הוא שמשתנה.
בהפקה ארצה לשים דגש להבדל בין הזמן לתחושת הזמן.
האם האושר המיידי שלנו, והדרך בה אנחנו רוצים לחיות קשורה לזה שאנחנו יודעים שיש לנו הרבה זמן לחיות ולכן יוצאים מנקודת הנחה שלא נורא אם אני חי בנקודת זמן הזו בחיים שאני לא רוצה לחיות בהם.
האם אני חי בנוף קבוע והזמן מבלי לשים לב נוזל לי.
הייתי רוצה להראות במהלך ההצגה את ההפקה של הזמן שמתחיל מהסוף להתחלה כאילו בתחילת ההצגה השעונים יהיו במצב מסוים אשר יראה את השוני בתקופת הזמן אך השעה תהייה אותה השעה ביטוי לכך שאת תחושת הזמן והמיצוי שלה אנחנו יוצרים.

# data[].attributes.attachment_link.title
התמדתו של הזיכרון - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
היצירה הוצגה לראשונה בניו יורק בשנת 1932 ולאחר מכן נמכרה בעלות של 250 דולרים. היצירה הפכה להיות אחת היצירות הידועות ביותר של דאלי, ובשנת 1938 הוצגה כרקע לסרט המצויר Dough for the Do-Do מאת אולפני האחים וורנר. דאלי חזר לרעיונות בבסיס יצירה זו ביצירה אחרת - "התפוררות התמדתו של הזיכרון " בשנת 1954 - יצירה המוצגת במוזיאון דאלי שב סיינט פיטרסברג פלורידה.

# data[].attributes.headline
"אני צריכה את הזמן שלי" אמרתי לו תוך כדי חיבוק אחרון, כשהסתכל על עיניי עם מבט חודר אמר שאפשר להחזיר את כל הרגשות, את כל מה שעברנו ביחד, הסתכלתי אל תוך עינייו וראיתי שהוא באמת מחפש את הדרך להחזיר את הזמן לאחור, אבל דבר אחד שלמדתי מהחיים הם, שהזמן הוא המצרך היקר ביותר, הוא משהו שלא ניתן להעריכו, לקצרו להאריכו, או להחזירו לאחור, אמרתי לו להניח, ולא לשוב," אני צריכה את הזמן שלי" שבתי על המשפט, והוא הלך, את אותו הרגע כבר לא היה ניתן להעביר לאחור.לכל דבר לוקח זמן. רגשות שנבנים, מתחזקים ומתלהטים, וגם שברון לב, לכל דבר יש את זמנו.צריך להיות בזמן הנכון במקום הנכון בשביל אנשים שאתה אוהב.צריך להלחם במקום לוותר כי אם לא עכשיו אז אין זמן אחר.צריך לתת לזמן לעשות את שלו לדעת עם זה היה שווה את הכל.צריך לנצל את הזמן לאהוב, ולהיות נאהב, לא הרבה מהאנשים זוכים לזמנים כאלה באמת.עם הזמן, למדתי שמערכת יחסים צריך לטפח, להעניק, כמו אישה, מערכת יחסים היא זמנית, לזמן אין ערך, אך יש לו משמעות. למדתי שהזמן הוא כוח, לזה שאוהבים, ולא הרבה חוו בזמן שהוקצב להם אהבה אמיתית, כל מה שפרטנר רוצה, זה מילה טובה, חיבוק אוהב וזמן לבלות עם האדם אותו הוא אוהב, כי מערכת יחסים, היא כמו זמן, אין לה ערך בשוק, אבל יש לה משמעות, ומשמעות הוא הדבר הכי יקר בעולם הזה, מערכת יחסים אמיתית וכנה, היא בנויה על עבר, הווה ועתיד, אז אל תבזבזו זמן על מותרות, הזמן הוא המתנה לא ברורה מאליו, אז תנצלו אותה כראוי, ואל תתחשבנו יותר מדי, אז לעולם אל תגיד "מצטער על הזמן שלי", ו"אני צריך זמן", כי כל זמן, מסתיים.

# data[].attributes.subject
"אני צריכה את הזמן שלי" אמרתי לו תוך כדי חיבוק אחרון, כשהסתכל על עיניי עם מבט חודר אמר שאפשר להחזיר את כל הרגשות, את כל מה שעברנו ביחד, הסתכלתי אל תוך עינייו וראיתי שהוא באמת מחפש את הדרך להחזיר את הזמן לאחור, אבל דבר אחד שלמדתי מהחיים הם, שהזמן הוא המצרך היקר ביותר, הוא משהו שלא ניתן להעריכו, לקצרו להאריכו, או להחזירו לאחור, אמרתי לו להניח, ולא לשוב," אני צריכה את הזמן שלי" שבתי על המשפט, והוא הלך, את אותו הרגע כבר לא היה ניתן להעביר לאחור.לכל דבר לוקח זמן. רגשות שנבנים, מתחזקים ומתלהטים, וגם שברון לב, לכל דבר יש את זמנו.צריך להיות בזמן הנכון במקום הנכון בשביל אנשים שאתה אוהב.צריך להלחם במקום לוותר כי אם לא עכשיו אז אין זמן אחר.צריך לתת לזמן לעשות את שלו לדעת עם זה היה שווה את הכל.צריך לנצל את הזמן לאהוב, ולהיות נאהב, לא הרבה מהאנשים זוכים לזמנים כאלה באמת.עם הזמן, למדתי שמערכת יחסים צריך לטפח, להעניק, כמו אישה, מערכת יחסים היא זמנית, לזמן אין ערך, אך יש לו משמעות. למדתי שהזמן הוא כוח, לזה שאוהבים, ולא הרבה חוו בזמן שהוקצב להם אהבה אמיתית, כל מה שפרטנר רוצה, זה מילה טובה, חיבוק אוהב וזמן לבלות עם האדם אותו הוא אוהב, כי מערכת יחסים, היא כמו זמן, אין לה ערך בשוק, אבל יש לה משמעות, ומשמעות הוא הדבר הכי יקר בעולם הזה, מערכת יחסים אמיתית וכנה, היא בנויה על עבר, הווה ועתיד, אז אל תבזבזו זמן על מותרות, הזמן הוא המתנה לא ברורה מאליו, אז תנצלו אותה כראוי, ואל תתחשבנו יותר מדי, אז לעולם אל תגיד "מצטער על הזמן שלי", ו"אני צריך זמן", כי כל זמן, מסתיים.

# data[].attributes.body
מתוך האתר: "mypen"
כותבת: תמר אורבך
13.12.2015
https://he.mypen.net/true-stories/42029

הבחירה בקטע הזה נבעה מתוך המקום שלי כשחקן וכאחראי תפאורה להבין את המקום של הזמן והתשוקות שלנו במחזה.
במחזה אני מרגיש כל הזמן את הסטירה בין הרצון לממש את התשוקות שלנו ואולי להרגיש שאנחנו מממשים את עצמנו לבין הרצון לשמור על הנורמה בה אנחנו חיים.
האם אהבה אמיתית היא מה שנותן לנו הרגשה של מימוש ?
הזמן נכנס כאלמנט מאוד חשוב באהבה , אהבה יכולה להיגמר בשניות ויכולות להימשך לנצח.
בחיים יש לנו זמן, ואנחנו צריכי להחליט אך אנחנו מנצלים אותו, אך אנחנו נגרום לו להרגיש כאילו אנחנו ממצים אותו.
מה אנחנו עושים כאשר האהבה שלנו נגמרה כלפי מישהו אבל האהבה שלו כלפינו עדיין חיה?
"I wish that i was what you wanted" האם באמת אנחנו היינו רוצים להיות מה שהאחר מצפה מאיתנו להיות ?
על הבמה הייתי רוצה ליצור את הניגוד בין התפאורה לבין הדמות . להראות כי אולי הדמות אוהבת את היופי של המקום בי היא נמצאת אך זה לא המקום בשבילה.
זה יהיה שילוב של משחק ותפאורה.
ולזמן, יהיה חלק משמעותי פה. כי יכול להיות שזמן מסוים בחיים שלי אני אהיה מתאימה למקום מסוים. אך בזמן אחר לא.