# data[].attributes.body
Poseta OŠ „Jovan Ristić“

Jedna od najbolje uređenih i najfunkcionalnijih škola koje smo do sada posetili je upravo osnovna škola „Jovan Ristić“. Škola ima impresivno uređene kabinete, predusretljive stručne saradnike, direktora, nastavnike i ostalo osoblje. Tokom posete dobili smo korisne informacije o funkcionisanju škole, kao i o izradi individualnog obrazovnog plana, a dobili smo i materijale koje smo mogli da ponesemo sa sobom. Imali smo priliku da prisustvujemo časovima, a grupa ljudi čiji sam bila deo prisustvovala je času matematike. Zajedno sa učenicima smo rešavali zadatke, a pritom imali priliku da vidimo način rada nastavnika. U odeljenju postoji darovito dete, ali pored toga postoje i nestašna deca, mirna deca, kao i deca kojoj je potrebno malo više pomoći pri savladavanju gradiva. Uprkos tome, nastavnica uspešno drži sve pod kontrolom, a način na koji zadaje zadatke, koji su u ovom slučaju bili priprema za kontrolni zadatak, je vrlo zanimljiv. Deca imaju slobodu da izaberu da rade koji god zadatak žele, a kasnije sve zadatke prelaze zajedno. Ukoliko nekome nije jasan zadatak koji su uradili, odmah dobija objašnjenje. Poseta ovoj školi vratila mi je nadu u obrazovni sistem.

# data[].attributes.body
Poseta OŠ „Zaga Malivuk“

Teško je dati komentar na ovu posetu. Psihološkinja koja nas je ugostila bila je ljubazna, dala je pomalo neprimerene komentare, a informacije koje smo od nje dobili nisu preterano korisne. Zaključak koji se može izvesti iz opširne priče koja nam je data jeste da postoji dobra saradnja psihologa i roditelja, ali i to da psiholog dobro poznaje sve učenike i njihove jake strane i ograničenja. Dosta se zauzima za decu i samu školu, što doprinosi dobrim odnosima sa decom, roditeljima, kao i kolektivom.

# data[].attributes.body
Poseta OŠ „Dragan Kovačević“

Poseta osnovnoj školi „Dragan Kovačević“ bila je korisno iskustvo. Stekli smo uvid u funkcionisanje integrativne nastave i individualnih programa nastave za decu sa smetnjama u razvoju. Uslovi su prilagođeni učenicima, poseduju dobro opremljene učionice, salu za fizičko, ali i senzornu sobu. U školi smo se susreli sa učenicima koji imaju najrazličitijih poteškoća, od intelektualnih do invaliditeta uz očuvanost intelektualnih funkcija. Nastavnici, psiholog i ostalo osoblje veoma vode računa o svim učenicima i puni su entuzijazma. Podrška i pomoć koju pružaju učenicima je adekvatna, a učenici veoma zadovoljni. U sklopu škole nalazi se kantina u kojoj učenici dobijaju obrok, a sama škola je uređena tako da pruža stimulativno okruženje. Zanimljiva informacija je ta da dosta učenika koji završe ovu osnovnu školu kasnije upisuju srednje škole u kojima postižu odličan uspeh, što ukazuje na važnost pružanja adekvatne podrške u ranom dobu.

# data[].attributes.body
Poseta vrtiću „Naša bajka“

Poseta vrtiću „Naša bajka“ je jedno od najlepših iskustava stečenog tokom tekućeg semestra. Psiholog, vaspitačice i uopšteno celo osoblje vrtića je bilo veoma ljubazno i sproveli su nas kroz čitav vrtić. Imali smo prilike da dođemo u neposredan kontakt s decom, da se s njima poigramo i popričamo. Veoma mi se dopada to što su sva uključena u aktivnosti i što postoji mogućnost izbora aktivnosti i prelaska iz jedne u drugu prostoriju. Deca sa teškoćama u razvoju uključena su u igru sa vršnjacima, a postojanje prostorije u koju mogu da se izmeste deca sa teškoćama kada su jako uznemirena je veoma korisno. Vrtić uspešno sprovodi inkluziju što je retka pojava. Osoblje međusobno odlično sarađuje, zajedno prave plan rada i ciljeve, ali znaju i ograničenja i polja na kojima treba aktivnije raditi. Pored međusobne saradnje osobolja, u rad vrtića aktivno su uključeni i roditelji, što je odraz uspešnog funkcionisanja vrtića. Trenutak koji je na mene ostavio najveći utisak jeste kada sam se pridružila bojenju tkanine u kome su učestvovala deca uobičajenog razvojnog toka i deca sa teškoćama u razvoju. Bila sam dirnuta njihovim druženjem i pažnjom koju im posvećuje vaspitačica tako da nijedno dete ne biva nimalo zapostavljeno ni na trenutak.

# data[].attributes.headline
Poseta „Zavodu za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju“

# data[].attributes.subject
Poseta „Zavodu za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju“

# data[].attributes.body
Poseta navedenoj ustanovi nije ispunila očekivanja. Više je bilo reči o uopštenim temama koje se tiču rada ustanove, dok je za sam posao psihologa i rešavanje različitih situacija kao rešenje navedeno „zavisi“. Stiče se pogrešan utisak da psiholog svoj posao radi „otprilike“, dok bi realniji opis bio da postoji velika fleksibilnost u rešavanju različitih problema u zavisnosti od okolnosti i težine problema. Nije bilo govora o slučajevima sa kojima se psiholog koji radi u ovakvoj vrsti ustanove najčešće susreće, a ni o retkim slučajevima koji su potencijalno ostavili utisak na psihologa - predavača. Nažalost, nismo imali priliku da vidimo na koji način funkcioniše rad psihologa i posetili smo jedino vrtić, zubara i prostoriju za fizioterapiju. Svi su bili veoma ljubazni, a najviše mi je pažnje privukao vrtić koji se pokazao kao veoma koristan jer omogućava da deca tu provedu vreme dok čekaju na pregled i da se opuste što je značajno i roditeljima jer mogu da naprave mali predah.

# data[].attributes.body
Prva stvar koju moram da kažem vezano za ovu posetu jeste da mi je žao što se nismo bolje organizovali I prikupili mnogo više čepova I odneli im. Kad smo došli u ovu ustanovu smestili smo se u jednu prostoriju I seli u krug, tu nas je dočekao pomagač direktora I osnivatelja ovog udruženja. Kako smo se mi smestili, tako su došli I različiti članovi ovog udruženja I seli na preostala mesta. Kada je došao direktor on nam je pričao o istoriji toga kako je došlo do osnivanja udruženja I na čemu je sad glavni fokus. Ispričao nam je o tome kako je on osnovao udruženje zbog njegove ćerke koja je imala određene smetnje, a tada nije postojalo ni jedno drugo mesto kojem bi mogao da se obrati. Praksa koju je započeo jeste da su roditelji njemu davali novac koji bi on isplaćivao njihovoj deci kada bi obavila neki posao. Cilj toga je da se osete korisnim da mogu da I sami obave neki posao I zarade novac. Jedna od njihovih članova je I kuvarica udruženja. Svako radi koliko je u mogućnosti I na taj način se postiže kod njih osećaj vrednosti. Neki od njih su prodavači časopisa “Lice ulice”, dok se neki bave reciklažom ili papirologijom. Kada je direktor završio, ustupio je reč jednom članu koji je bio zaista uzbuđen što smo došli I želeo je svakakve stvari da podeli sa nama. Pričao nam je o svojim drugarima u udruženju, o tome šta on tu radi I pozvao nas da postanemo deo svega toga. Lepo iskustvo, human posao sa lepim ciljem. Ova poseta mi je proširila vidike kako o ljudima koji su na neki način drugačiji od nas, a ipak tako slični, tako I o životu uopšteno.

# data[].attributes.body
U ovoj školi se razgovor vodio u učionici što mi je dosta vratilo sećanja na vreme kada sam ja išla u osnovnu školu. Bila je primetna izuzetna saradnja između psihologa, pedagoga I direktora što je zaista lepo videti. Nakon kratke prezentacije, priče o poslu I skretanjem pažnje na zakone I kodekse, podeljeni su nam papiri vezani za izradu nastavnog plana. Psiholog I pedagog su nam pokazale koja bi bila naša uloga u popunjavanju datih obrazaca. Zatim smo se podelili u dve grupe pri čemu je jedna otišla na čas matematike, a druga na čas engleskog. Ja sam otišla na čas matematike I tu smo seli u poslednju klupu. Učiteljica je dala đacima zadatke za vežbanje za kontrolni I pozvala nas da se uključimo u rad sa njima. Pored mene je sela devojčica koja se isto zove Ana pa smo zajedno rešavale zadatke. Sve u svemu, pozitivno iskustvo.

# data[].attributes.body
Prvi utisak koji sam dobila vezan za ovu ustanovu je bio taj da je gospođa Ceca bila izuzetno gostoprimljiva. Kada smo seli poslužila nas je slatkim I slanim kiflicama, a pored toga I napitcima po želji. Kroz njenu priču sam uspela da sagledam realnost posla kojim se bavi I da je to nešto što ona izrazivo voli, ali je priča dosta otišla u širinu I nismo stigli ništa da obiđemo I vidimo kako sve to izgleda u praksi. Njene priče su bile komične, a pored toga je bila i otvorena da nam pruži bilo kakvu vrstu pomoći I dala nam je način da je kontaktiramo ako nam nešto zatreba.

# data[].attributes.body
Ova škola u odnosu na prethodnu je na mene
ostavila pozitivan utisak. Prvo smo sedeli u svečanoj sali sa stolicama poređanim u krug. Gospođa koja nam je pričala o ustanovi bila je puna korisnih informacija I otvorena da odgovori na bilo koje pitanje koje bi nas interesovalo. Uspela je da nam dočara kakvim poslom se bavi, koje su joj obaveze i koju težinu taj posao nosi, ali i unutrašnje zadovoljstvo pri uspešnoj pomoći onima kojima je to zaista potrebno. Nakon razgovora sa njom, otišli smo u obilazak učionica što je izuzetno pomoglo stvaranju celokupne slike I punog doživljaja. U učionicama su bila deca sa različitim smetnjama, različitog stepena. Posetili smo čas likovnog I čas fizičkog. Na času likovnog je tema za crtanje bila “zdrava hrana” pri čemu je jedan dečak nacrtao prase, što mi je bilo simpatično. Imali smo priliku da porazgovaramo sa dečicom I jedno dete nije pokazalo preteranu simpatiju prema časovima informatike I fizičkog. To nije bilo ništa neočekivano za decu tog uzrasta što pokazuje da su oni upravo isti kao I ostala deca I da ih ne treba izdvajati. Na času fizičkog ih nije bilo puno, rad je bio u skladu sa sposobnostima svakog od njih. Pored ta dva časa, posetili smo I zbornicu gde je imala užinu jedna devojčica u kolicima, bila je jako duhovita I simpatična dok je pričala o predmetima koje voli I koje ne voli.

# data[].attributes.body
Šta da kažem, ništa pametno nisam ni videla ni čula.

# data[].attributes.body
Za mene je ovo bila emotivno najiscrpljujuća poseta. Dočekao nas je zaposlen psiholog, dao uvodnu reč o tome kako dnevni boravak funkcioniše, ko su prosečni korisnici, koje sve grupe postoje itd. Pomenula je da dnevni boravak trenutno radi sa količinom korisnika izvan svojih kapaciteta što me je nateralo da razmislim o angažovanju države po pitanju marginalnih grupa poput osoba sa posebnim potrebama. Takođe, korisnike je sve vreme nazivala "decom" iako smo posle otkrili da su većina njih odrasli ljudi. Imali smo priliku da obiđemo nekoliko grupa od kojih je ubedljivo najpotresniji bio obilazak grupi devojaka sa Retovim sindromom. Ovde sam prvi put videla sa kakvim se sve poslovima i iskustvima susreću socijalni radnici, psiholozi i pedagozi i koliko naporno i srceparajuće to može biti.
Pored toga, dnevni boravak je prilično prostran i lepo uređen a ono što je najupečatljivije je radionica za vajanje u podrumu u kojoj smo mogli da vidimo radove korisnika boravka i oprobamo se u vajanju.

# data[].attributes.body
Dočekao nas je školski psiholog koji nam je najpre održao uvodni govor o istoriji škole, njenim sadašnnim učenicima i pristupu radu.
Razgovor je bio veoma informativan i koristan u smislu da nam je dala mnogo uvida u lična iskustva u ovom poslu, njegove lepe i ružne strane, praktičnih i iskrenih saveta, informacija oko izrade IOP-a itd. Zbog toga, ovu posetu izdvajam kao najkorisniju u pogledu potencijalnog budućeg posla u školi.
Imali smo priliku da obiđemo nekoliko učionica za vreme nastave pri čemu smo videli rad u malim grupama, pametne interaktivne table, fiskulturnu salu i senzornu sobu. Takođe, iz interakcije sa učenicima na hodniku, stekla sam utisak da je psihološkinja veoma posvećena svom poslu i deci u školi.

# data[].attributes.body
Poseta OŠ "Dragan Kovačević"

Osnovna škola „Dragan Kovačević“ je još jedna u nizu vrlo zanimljivih i edukativnih poseta. Vreme koje smo proveli sa psihologom u ovoj školi je među najvrednijim vremenom koje smo proveli u posetama. Gospođa nam je na fin i pristupačan način objasnila njen posao, delila je sa nama i neka praktična znanja, kao što je izrada IOP-a i govorila je i o balansu između posvećenosti poslu i brige o sebi. Većina nas je upisala ovaj fakultet sa idejom da spase svet ili barem jednu osobu. Hteli smo da razumemo svet oke sebe ali i same sebe. Krenuli smo sa idealizmom koji je trošan i često se sa vremenom i iskustvom smanjuje. Mislim da je ovo prvi put da je neko konkretno govorio o postavljanju granica između posla i sebe na vrlo empatičan način, koji je razumljiv i dolazi od nekoga ko je spreman da posveti sebe u granicama u kojima je to moguće, ali takođe zna svoje granice i mogućnosti i ono što je realno da može da se učini. Veoma mi je drago što sam mogla da izađem sa tom lekcijom iz ove škole. Škola se trudi da odgovori na potrebe svojih studenata i vrlo mi je drago što je upis dozvoljen tokom cele godine. To je tako mala stvar, ali nikada mi nije palo na pamet da to može biti prepreka u dečijem obrazovanju. Ovde smo prvi put imali priliku da vidimo senzornu sobu o kojoj smo slušali na nekim od prethodnih poseta.

# data[].attributes.body
Poseta vrtiću "Venčić"

I vrtić Venčić je ostavio značajan utisak. I ako smo par koleginica i ja malo kasnile, imam osećaj da smo stekle kompletnu sliku o samoj ustanovi. Bilo je zanimljivo biti sa mališanima sve vreme i videti njihove potrebe i međusobnu interakciju. Ova poseta je bila emotivnija od prethodne. Prvi put sam se susrela sa težim oblicima smetnji u razvoju, ali sam vrlo zahvalna što smo imali tu priliku, kao i na divnom sagovorniku koja je na iskren način razgovarala sa nama o svojoj ulozi i poslu koji koliko je ispunjava, toliko ume da bude i zahtevan.

# data[].attributes.body
Poseta vrtiću "Naša bajka"

Posete vrtićima su meni lično bile najlepše iskustvo od svih poseta. Izuzetno mi je drago što sam bila u mogućnosti da prisustvujem poseti i jednog i drugog vrtića. Specifično vrtić „Naša bajka“ ostavio je tako topao i lep osećaj. Jedan od glavnih razloga je što postoji toliko ljubavi prema svoj deci od strane vaspitača, defektologa i psihologa u ovoj ustanovi i ta ljubav može da se vidi i da se oseti. U obilasku smo imali priliku da vidimo trud koji je uložen u opremanje ustanove. Naviše mi se svideo pristup permeabilnosti koji imaju, gde deca mogu da po potrebi i u skladu sa mogućnostima budu sa svom decom i da se uključuju u zadatak koji im najviše prija, a po potrebi mogu i da se izdvoje i vrate u svoju razvojnu grupu. Dopalo mi se što deca mogu sama da biraju svakog dana u kom kutku žele da se igraju i stvaraju. Ovaj vrtić je sve ono što pomislim kad pomislim na inkluziju. Svi zaposleni su bili jako informativni i odgovarali su na sva naša pitanja. Jako lepo iskustvo.

# data[].attributes.body
Poseta Zavodu za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju "Prof. dr Cvetko Brajović"

Prva poseta koju smo imali u ovom semestru bila je u zavodu za psihofiziokoške poremećaje. Primila nas je žena koja radi u zavodu dugi niz godina i koja je bila spremna da sa nama podeli sva iskustva koja su nas interesovala. Rad sa decom koja imaju različite poteškoće u psihofiziološkom i govorno-jezičkom funkcionisanju nije lak, pogotova kada treba dijagnostikovati decu i uputiti ih na pravu rehabilitaciju za ograničeno  vreme jednog zakazanog viđanja, što je često jedina opcija koju imaju, jer je potražnja velika i mnogi roditelji nemaju gde drugde da se upute. Volela bih da smo imali priliku da čujemo konkretnije o metodama i tehnikama koje se koriste prilikom pregleda i dijagnoze. Razgovor se više bazirao na opštem utisku o radnom mestu i čuli smo više o razlikama između privatnog i državnog fakulteta, nego o samom poslu psihologa u ovoj ustanovi. Imam utisak da sam od svih poseta kojima sam prisustvovala, iz ove izvukla najmanje korisnih informacija. Drago mi je da smo imali priliku da obiđemo barem deo ustanove. Interesantna je saradnja koju ustanova ima sa obližnjim vrtićem. Mislim da je to korisno ili da olakšava i roditeljima dosta. Volela bih da smo mogli da obiđemo i taj vrtić.

# data[].attributes.body
Poseta ovom udruženju bila je veoma dirljiva i informativna.
Dočekao nas je osnovač udruženja koji nam je isrpičao istoriju i cilj udriženja, kako izgledaju neke njihove svakodnevne aktivnosti kao i prepreke sa kojima se suočavaju kao nevladina organizacija sa limitiranim resursima. U razgovoru i diskusiji učestvovali su i korisnici udruženja, odrasle osobe sa smetnjama u razvoju, i imali smo priliku da iz prve ruke čujemo njihova iskustva. Posebno me je raznežila činjenica da većina njih najviše vrednuje druženje i zajedničke aktivnosti koje im udruženje pruža (muzičke i dramske sekcije, jednostavni poslovi za simboličnu platu) kao i to što im pruža osećaj pripadnosti i dobrodošlice.

# data[].attributes.body
Vrtić "Naša bajka"

Ova poseta ostala mi je u najlepšem sećanju od svih, upravo zbog tople atmosfete u kojoj smo dočekani od strane zaposlenih i njihove očigledne predanosti i posvećenosti svom poslu i deci u vrtiću. I pored finansijskih borbi za investiranje i održavanje same kuće koje su nam ispričali zaposleni (činjenica da se oslanjaju na donacije, da su potrebne renovacije kupatila, nove stolarije itd.), ambijent i prostor, izbor raznovrsnih šarenih igračaka, objekata, kreativnih aktivnosti i materijala, kao i sam radni odnos vaspitača i ostalih zaposlenih, davali su utisak privatnog vrtića.

# data[].attributes.body
Kao dobar primer opremljene škole i dobrog primera i svemu, zapravo možemo izdvojiti ovu školu.
Jasno organizovana ustanova sa vrlo jasnim ciljevima, jasnim razumevanjem deteta, otvorenošću za inovacije (poput slane sobe) i otvorenošću za goste jesu samo neke od odlika ove škole. Posebnu zahvalnost im dugujemo u smeru otvorenosti poseta učionicama udruženje i upoznavanje i interakcija sa decom i akcenat posete jeste upravo bio na tome, što je zapravo i bila suština naše poste.

Ana Borošak

# data[].attributes.body
Ova poseta je u mom profesionalnom razvoju bila najkonstruktivnija. Psiholog nam je objasnila sve do detalja, ali nije se sve završilo samo na ispričanoj priči, nego je za sve imala po argument, primer iz prakse. Dobili smo usmenu analizu i konkretne savete šta i kako i u kojim situacijama treba ili ne treba postupati. Ono što je meni ostalo upečatljivo jeste rečenica da - mi nismo terapeuti mi smo tu da rešimo problem. Volela bih da ljudi poput nje često gostuju na fakultetu, da bismo imali prilike da se izmestimo iz okvira teoretisanja.
Ana Borošak

# data[].attributes.body
Udruženje Živimo zajedno

Ova poseta mi je bila najinspirativnija jer govorimo o osobama koje nisu bile u ravnopravnom položaju kada su u pitanju akademska postignuća, njihova motivacija, želja za radom i osećanjem radno osposobljenog čoveka koji ima jednake potrebe kao i svi ostali je ostavilo jak utisak.
Takođe, reči osnivača i priča, su bile toliko osnažujuće i inspirativne da mogu da se preslikaju na sve segmente života.
Naravno, kako i u svim ustanovama ovakvog tipa, uslovi nisu uvek najpovoljniji, ali oni se trude da svi zajedno doprinesu što boljem okruženju.

Ana Borošak

# data[].attributes.body
Prvenstveno, utisak koji stičete pri samom ulasku jeste da se svi zaposleni u vrtiću međusobno uvažavaju, sarađuju i izrađuju partnerske odnose, takav se odnos dalje prenosi na ostale segmente vrtićkog organizovanja.

Ono što je meni, kao pedagogu bilo zanimljivo jeste što je negovanje različitosti izbijalo u prvi plan. Nigde niste mogli da vidite iste crteže, iste makete, skulpture od plastelina.

Sve je toliko šareno, gde god smo se okrenuli, bilo je mesta za neku novu priču, igru. Posebno je važan vrtić jer ima razvojnu grupu koja bi po meni u svakom vrtiću trebala da postoji, ali ne radi postojanja već da im ovaj vrtić bude primer kako inkluzija zaista biva inkluzija.

Ana Borošak

# data[].attributes.body
Na samom početku htela bih da se zahvalim svima koji rade u ovoj ustanovi jer zbog njih bar neki broj dece s obzirom na poteškoće u razvoju ima dostojanstveno odrastanje. Bar u tom predškolskom periodu. Iako je nevidljivost sistemski problem (na primer ja nisam znala da postoji vrtić ovakve vrste), oni čine da njihov mali svet zaživi i to je zapravo ilustracija onoga “pojedinac može mnogo da doprinese”.

U razgovoru sa defektologom saznali smo da ustanova ima tehničkih poteškoća, ali da ih ništa ne sputava da ono što je u njihovoj moći, poprave, realizuju, poboljšaju, razviju.

Puno ljubavi, topline i otvorenosti ka nama studentima iako oni znaju da mi nismo sigurni na koji način treba prići deci, pa su nas, zajedno sa profesorkom u tome i ohrabrivali. To što mi nismo sigurni u to kako treba “pravilno “postupiti je posledica neiskustva, zato bih volela da postoji mogućnost da se ćešće, ako ne i stalno druže s decom iz tipične populacije.
Hvala što ste nas primili, obogatili ste nas za ceo život!

Borošak Ana

# data[].attributes.body
26.11.

OŠ” Zaga Malivuk”

Najzanimljivija poseta u ovom semestru, primarno zbog našeg harizmatičnog domaćina, psihologa ove škole. “Zaga Malivuk” je osnovna škola u Krnjači, koja poseduje vrlo veliki broj učenika za koje je formiran IOP.

Naš domaćin je u svojoj kancelariji pokušao da nam objasni sva zaduženja koja obavlja prilikom vršenja svojih dužnosti. Predstavila je pravu sliku svog posla i svojih obaveza koje obavlja, kako iz profesionalnih, tako i iz ljudskih, moralnih razloga. Pored ovoga, objasnila je i značaj saradnje sa pedagozima ove škole, a takodje nas je i uputila kako treba postupati sa kolegama.

Tačno je da nismo imali vremena da obidjemo školu, ali smatram da to i nije bilo toliko važno koliko je zapravo bilo važno da steknemo uvid u to šta su zapravo poslovi psihologa u jednoj ovakvoj ustanovi. Naš domaćin se potrudio da nam na najbolji mogući način dočara sve praktične aktivnosti koje obavlja što je bilo veoma korisno.

# data[].attributes.body
19.11.

OŠ “Dragan Kovačević”

Nakon što smo stigli, naši domaćini su nas sproveli u učionicu u kojoj su nam pojasnili kako škola funkcioniše, ko je pohadja, kao i koje su dužnosti zaposlenih i kako ih sprovode.

Posle toga, obišli smo celu školu i stekli uvid koliko je ova škola zapravo prilagodjena učenicima sa odredjenim razvojnim smetnjama. Psiholog koji  je bio naš vodič, vidi se da je omiljen medju učenicima i da im dosta znači njegov rad. Prilikom ovog obilaska posebno mi se svidela sala za nastavu fizičkog vaspitanja koja svim učenicima omogućava izvesni vid fizičke aktivnosti, što smatram veoma važnim za adekvatan razvoj učenika.

Nakon obilaska, imali smo priliku da prisustvujemo nekim od časova koji su se održavali u tom trenutku, što je bilo veoma korisno, stičući uvid u to kako se profesori ophode prema učenicima.

# data[].attributes.body
14.11.

Vrtić “Naša bajka”

Uzimajući u obzir ostale posete, ova mi je bila jedna od dražih i  zanimljivijih. Vrtić “Naša bajka” je predškolska ustanova koja podstiče inkluzivno obrazovanje. Osim veoma prijatnog osećaja dobrodošlice, naši domaćini su nam na veoma zanimljiv i harizmatičan način pojasnili kako vrtić funkcioniše, koja ga deca pohadjaju, kako roditelji reaguju na rad vrtića, kao i koje poslove zaposleni obavljaju. Osim ovoga, čuli smo i neke interesantne istorijske činjenice vezane za samu zgradu vrtića.

Nakon upoznavanja i uvida u poslove zaposlenih, obišli smo različite uzrasne grupe dece koja pohadjaju vrtić. Posete su delovale veoma prijatno, prevashodno jer mi se činilo da je i deci prijala neka drugačija vrsta razonode i neka drugačija vrsta igre koju su osetili sa studentima.

# data[].attributes.body
15.11.

Vrtić “Venčić”

Ova predškolska ustanova namenjena je deci sa poteškoćama u razvoju, poput ADHD, autizma, cerebralne paralize, i sl. U vrtiću nas je dočekao zaposleni defektolog, koji nas je upoznao sa samom organizacijom vrtića, njegovim korisnicima, zaposlenima i njihovim poslovima i saradnjom.

Nakon upoznavanja, domaćin nam je pokazao kako u praksi radi vrtić i kako se ophode prema deci. Usputno smo spomenuli još neke od tema, posebno temu roditelja i njihovog ophodjenja prema vrtiću i zaposlenima. Čini mi se da poseta nije bila opterećujuća za decu, čak naprotiv.

Smatram da je od najveće važnosti u ovoj poseti bilo to što su nam naši domaćini pokazali kako zaista njihov posao izgleda u praksi, kao i tehnike i strategije kojima se služe prilikom rada sa decom.

# data[].attributes.body
8.11.

Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju

Kada smo stigli u ustanovu, dočekao nas je psiholog koji je tamo zaposlen. Nakon što smo se smestili usledila je prezentacija od strane našeg domaćina, pomeutog psihologa, prilikom koje je pokušao u najkraćim crtama da nas poduči nekim osnovnim znanjima o cerebralnoj paralizi. U toku prezentacije pokušao je da nam pojasni osnovne karakteristike cerebralne paralize, zatim kako se cerebralna paraliza razlikuje od nekih drugih bolesti, kao i neke od različitih varijacija cerebralne paralize koje mogu opterećivati različite segmente. Nakon ovih nekih opštih informacija, pokušao je da nam dočara kakav je posao psihologa u ovoj ustanovi, kojim poslovima se bavi, da li postoje odredjena zadovoljstva poslom, itd.

Iako naš domaćin deluje veoma kompetentno i savesno, sama prezentacija, način izlaganja i kontekst u kome je izvršena prezentacija nisu delovali dovoljno interesantno i pobudjujuće, te nisam uspeo da tokom celog izlaganja održim fokus pažnje na adekvatnom nivou. Verujem da su neke od glavnih prepreka ka konstantnoj visokoj koncentraciji bile veoma mračna prostorija, kao i veoma tiho i monotono izlaganje sadržaja.

Nakon prezentacije, naš domaćin nas je sproveo kroz instituciju i pokazao nam mesta gde borave korisnici, uglavnom deca sa majkama. Za mene vrlo neprijatno iskustvo, s obzirom da smo ulazili u sobe korisnika ove institucije, što oni vidno nisu očekivali. Samim tim poremetili smo neku njihovu svakodnevnicu i narušili privatnost, a sasvim je sigurno bilo i onih korisnika koji, blago rečeno, nisu baš sa oduševljenjem prihvatili posetu studenata.

Nadam se da, ukoliko neke od sledećih generacija budu posećivale ovu ustanovu, da će se sama organizacija posete podići na malo zavidniji nivo, što se tiče domaćina ustanove.

# data[].attributes.headline
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju

# data[].attributes.subject
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju

# data[].attributes.body
Ove nedelje smo prvi put išli u posete ustanovama. U Specijalnoj bolnici za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju nas je dočekao psiholog. Pričao nam je o ustanovi, o cerebralnoj paralizi i o mentalnom zdravlju dece sa cerebralnom paralizom.

Cerebralna paraliza je motorički poremećaj koji nastaje kao posledica neprogresivnog oštećenja mozga. Nastaje zbog oštećenja jedne ili više oblasti u mozgu zaduženih za kontrolu telesnih pokreta i položaja tela. CP nije izlečiva, ali se posledice mogu ublažiti. Teškoće koje su karakteristične za CP se tiču motoričkih, psihičkih, intelektualnih, govornih i čulnih aspekata razvoja i funkcionisanja deteta. Takođe može imati i niz pridruženih poremećaja. Saznali smo i da se CP može javiti kao triplegija, paraplegija, hemiplegija, kvadriplegija i monoplegija, u zavisnosti od toga koji deo tela i koji ekstremiteti su zahvaćeni.

Psiholog nam je pokazao sve spratove u delu ustanove koji smo posetili, videli smo odeljenje gde su deca stacionirana prilikom dolaska na tretmane. Ono što mi se dopalo jesto što su po hodniku odeljenja na raznim mestima postavljene sprave koje se koriste za vežbanje hoda, i generalno za motoričke vežbe. Takođe, pokazao nam je senzornu sobu sa stručnjačama i još nekim spravama. Pre ovog kursa nisam ni čula za senzorne sobe, i mnogo mi se svidelo što smo mogli da „bacimo pogled“ na to kako izgleda.           Zatim nas je odveo u kancelariju i pokazao nam različite kockice, kolutove, sitne deliće za ispitivanje fine motorike, igračke i slične stvari koje koristi prilikom procene dečijih sposobnosti. Jedan od testova koje koristi jeste Minhen test. Rekao nam je da su mnoge skale nedostupne i da je sam kreirao rekvizite za procenu.

Objasnio nam je da mu je teško sa roditeljima, i da oni misle da se on „samo igra“ sa decom. Kako kaže, često je veći izazov „izaći na kraj“ sa roditeljima, u odnosu na rad sa decom.

Pričao nam je i o tome da njihova ustanova ima dobru saradnju sa drugim ustanovama koje su značajne, poput Instituta za majku i dete ili Instituta za mentalno zdravlje.

U celini, ova poseta je bila zanimljiva i korisna, s obzirom na to da nas je psiholog dočekao sa prezentacijom i dao nam mnogo informacija, kako o cerebralnoj paralizi, tako i o njegovim zadacima kao psihologa. Pokazao nam je sve resurse bolnice i bio otvoren za postavljanje pitanja. Jedino što mi je malo „pokvarilo“ utiske jeste to što je bio veliki red roditelja sa decom ispred kancelarije psihologa, i koji su morali dodatno da čekaju jer smo probili termin. Jasno mi je da je ova poseta planirana unapred i da je taj period bio predviđen za nas, ali nam je svima ipak bilo pomalo neprijatno.

# data[].attributes.body
Ove nedelje smo posetili udruženje koje se bavi pružanjem podrške odraslima sa smetnjama u razvoju, i postoji 22 godine. U udruženju nas je dočekao socijalni radnik, a zatim i direktor, osnivač udruženja, koji nam je ispričao kako je sve počelo: udruženje je osnovano jer njegova ćerka ima autizam, te je sve počelo povremenim okupljanjima, a zatim su rasli i širili se. Sa nama su sedeli i korisnici usluga ovog udruženja, i pričali su nam o tome šta sve rade. Pričali su nam o radionicama, o angažovanju u dramskim i muzičkim aktivnostima i sl. Oni se svakog dana okupljaju u udruženju, zajedno kuvaju, rade i druže se. Ovo udruženje je veoma posvećeno reciklaži, i to je veliki deo njihovih aktivnosti. Takođe, saznali smo da članovi udruženja obavljaju određene poslove (npr. pravljenje fascikli) i za to dobijaju simboličnu platu. Dopada mi se to što odrasli sa smetnjama imaju gde da se okupe, da budu podrška jednim drugima i da doprinesu koliko mogu. Takođe, na sajtu udruženja mogu da se nađu informacije o tome da se bave i pružanjem pravne pomoći i zastupanja odraslima iz ove populacije. Ipak, nismo mogli da ne primetimo da uslovi prostorija udruženja nisu sasvim dobri, deluje kao da je potrebno renoviranje, i da prostor nije dovoljno velik za njihove potrebe. Takođe, bilo je primetno da su jezik i stav direktora bliži medicinskom, nego psihosocijalnom modelu (što je razumljivo, s obzirom na to da je volonterski angažovan u udruženju više od 20 godina). Pored toga, neke stvari koje smo čuli su mi bile pomalo neobične. Na primer, čuli smo kako korisnici usluga udruženja dobijaju simbolične plate, koje iznose od 100 do 800 dinara za rad od nekoliko nedelja. Iako mi je jasna ideja i dobra namera koja stoji iza svega toga, iako sam svesna mogućnosti jedne nevladine organizacije i činjenice da u većini slučajeva osobe iz ove populacije ne mogu ni da nađu posao, nije mi se dopalo to što sam čula. U svakom slučaju, mislim da rade veliki posao, i da „zapušavaju rupe“ koje bi trebalo država da rešava.

# data[].attributes.body
Ove nedelje smo posetili OŠ „Jovan Ristić“ u Borči, i čim smo ušli, već sam znala da je to moja omiljena poseta od svih, i da želim da radim praksu u toj školi.  Dočekale su nas pedagog i psiholog škole, i odvele su nas u učionicu gde su za nas pripremile prezentaciju i različite materijale. Na samom početku nas je pozdravio i direktor škole. Pričale su nam o ulogama stručnih saradnika u inkluzivnom obrazovanju, o njihovim zadacima, o saradnji sa roditeljima, radu škole, strukturi učenika.
Pokazale su nam primer IOP-a, rekle nam više o tome, a na prezentacijama su nam pokazale isečke iz zakona koji se tiče primene i izrade IOP-a. Pričale su nam o radu sa učenicima kojima je potrebna dodatna podrška, i pričale su nam o tome kako se njihova škola angažovala u radu sa migrantima.
I pedagog i psiholog su bile vrlo srdačne, otvorene i prijatne, i stekla sam utisak da su obe veoma zadovoljne svojim poslom. Pričale su nam o važnosti saradnje stručnih saradnika međusobno („Mi smo tim, i ne možemo jedna bez druge“), kao i saradnje sa nastavnicima. Rekle su nam da im je najveći izazov rad sa roditeljima, a toliko sam puta to čula i u prethodnim posetama, da stičem utisak da je to mnogo teže od samog rada sa decom, odgovaranja na njihove potrebe i sl.
Zatim smo imali priliku da odaberemo da li ćemo da odemo na čas matematike ili engleskog jezika. Ja sam izabrala čas engleskog, i pedagog nam je podelila listove za evaluaciju rada nastavnika. Nastavnica engleskog nam je dala da pogledamo njen plan časa, i mnogo mi se svidelo što je uključila različite igrice kako bi učenicima bilo zanimljivije. Mogu da kažem da sam zaista uživala na tom času, nastavnica je bila posvećena svim učenicima, i davala im je priliku da sami dolaze do rešenja i odgovora na pitanje; bila je veoma brza i primetno je da je to način rada na koji su učenici navikli. Takođe mi se svidelo što je nastavnica davala priliku učenicima da se jave da daju odgovor na pitanje, ali je, zatim, podsticala i učenike koji su bili „stidljiviji“ oko javljanja, i upućivala im je pohvale za svaki odgovor. Čini mi se da stručni saradnici mogu mnogo da nauče od nastavnika.
Stekla sam utisak da je ova škola jedno veoma stimulativno okruženje za sve učenike u njoj, ali i podsticajno okruženje za rad za školsko osoblje. Škola je nova, čista i mnogo lepo uređena. Poželela sam da radim praksu baš u ovoj školi, upravo zbog tog osećaja jedinstva između stručnih saradnika i nastavnika i zbog motivacije kojom zrače. Ova poseta je bila i više nego korisno iskustvo, i veoma mi je drago što sam imala priliku da vidim kako se unutar ove ustanove odvija školski život.

# data[].attributes.body
U osnovnoj školi „Dragan Kovačević“ nas je dočekala psihološkinja škole. Rekla nam je da je ova škola isprva osnovana za decu sa oštećenim vidom, ali da je danas pohađaju deca sa različitim teškoćama, kao i nekolicina dece tipičnog razvoja, mahom braća i sestre dece sa teškoćama. Pričala nam je o njenim zaduženjima u školi: njen posao obuhvata mnogo administrativnih zadataka, kreiranje IOP-a, rad sa nastavnicima, formiranje odeljenja i sl. Odeljenja uglavnom obuhvataju manji broj učenika, pristup je individualizovan za svako dete. Rekla nam je da su u školi zaposleni i defektolozi i logopedi. Saznali smo i  da sarađuju sa drugim, redovnim školama. Takođe nas je provela kroz školu, pa smo nakratko „zavirili“ na čas fizičkog vaspitanja, videli veliki broj učionica, koje su opremljene interaktivnim tablama i različitim pomagalima koje deci olakšavaju nastavu, a videli smo i senzornu sobu. Objasnila nam je da su ljudi koje smo videli na hodniku zapravo personalni asistenti dece, ali je delovalo da ona nema neko pozitivno mišljenje o tome – kasnije nam je objasnila da se lični pratioci predugo zadržavaju u radu sa decom, čak i onda kada se ona osamostale i kada im više nisu potrebni. Zanimljivo je to što smo videli da svu decu zna po imenu, i kasnije, kada smo seli da pričamo, objasnila nam je kakva je podrška potrebna svakom od dece s kojima nas je upoznala. Čini mi se da je to upravo dokaz njene posvećenosti u pronalaženju najboljeg načina rada sa svakim detetom zasebno. Generalno, imala sam utisak da joj uopšte nije lako, ni pored godina i godina rada u toj školi. I sama je rekla da mnoge stvari „uči u hodu“, da postoji mnogo problema, često i loša saradnja sa nastavnicima ili roditeljima, da se nekada nađe u situacijama da mora da prijavi npr. zanemarivanje deteta ili nešto slično što zapazi, i da onda ona ispada „loš momak“, a tako je postupila za dobrobit dece. Ali ono što niko ne može da ospori jeste da, uprkos svim problemima sa kojima se susreće, gaji neizmernu ljubav i posvećenost prema radu sa decom. Rekla bih da je ova psihološkinja „dokaz“ da se škola može organizovati  da bude sigurno i podržavajuće okruženje za decu, bez obzira na finansijske probleme ili na nerazumevanje od strane države ili društva.

# data[].attributes.body
Poseta udruženju „Živimo zajedno“ za mene je bila najprijatnija, te je tako, iz moje perspektive „zaokružila“ sve viđeno u toku semestra, prikazavši nam kako u praksi izgleda socijalni model hendikepa. Okruženje u kome smo se našli doživela sam sa jedne strane kao uređeno, definisano nekim opštim načelima i pravilima koja omogućavaju dinamiku potrebnu svakom članu udruženju. Prihvatajuće okruženje u kome ljudi na boravku imaju svoje zadatke, rutine, dnevne poslove prilagođeno je osobama sa smetnjama tako da im je omogućena participacija. Takođe, stekla sam utisak i da su ljudi srećni, da ne doživljavaju boravak kao moranje ili obavezu, već kao kvalitetno provođenje vremena, u kome su odluke zasnovane na njihovim individualnim potrebama, gde im je pružena mogućnost da budu izloženi određenim sadržajima koji interesuju i koji su im prezentovani na adekvatan način. Poseban utisak na mene je ostavila involviranost svih članova, te i utisak da sam gost u jednoj velikoj porodici. Posebno bih napomenula da je na mene izuzetno snažan utisak ostavila priča o Nemačkom ministru zaduženom za pitanje socijalne inkluzije, koji je, pohvalivši rad udruženja „Živimo zajedno“ skrenuo pažnju na to da ne treba izgubiti iz vida činjenicu da je tokom Drugog svetskog rata izvršen genocid nad osobama sa hendikepom, te da usled genetičkog drifta, ono što se u Nemačkoj očekuje kroz nekoliko decenija, pokazaće da li je njihov sistema zaštite zaista jedan od najboljih. To je nešto o čemu ranije nisam razmišljala, a to su početne pozicije na koje ne smemo zaboraviti kada se usudimo da kritikujemo bilo koju pojavu u društvu. Iako, nakon svih poseta uočavam dosta propusta u realizaciji inkluzije, i gajim izvesne sumnje u njenu širu prihvaćenost i mogućnost adekvatnog sprovođenja, gajim i određenu vrstu optimizma, da adekvatnim volonterskim, preventivnim i edukativnim radom, nije nemoguće izboriti se za veća sredstava iz budžeta i osvestiti ljudi o hendikepu kao nečemu što pre svega, može svakoga da zadesi.

# data[].attributes.body
Put do Borče se isplatio videvši školu „Jovan Ristić“ J Mislim da nisam jedina koja je nakon ove poseta pomislila da želi da radi u školi slične strukture. Ljubaznost kojom smo dočekani od strane svih zaposlenih u školi prijatno me je iznenadila. Mogli smo da čujemo primere iz praske, kao i da dobijemo neke konkretne smernice iz bogatog iskustva psihologa i pedagoga zaposlenog u školi, kako iz njihove prakse u ovoj školi, tako i na prethodnim radnim mestima. Tom prilikom ukazale su nam na osnovne radne obaveze školskog psihologa, najveće poteškoće sa kojima se suočavaju u radu i slično. Imali smo priliku i da budemo na nastavi što je bilo jako lepo i nagnalo nas da se prisetimo školskih dana, ali pre svega, da uočimo dinamiku rada na času (engleskog), koja podstiče inkluzivnost i podjednaku uključenost sve dece u rad na času. Prilikom ove posete, detaljnije smo se upoznali sa IOP-om, njegovom konstrukcijom, realizacijom i evaluacijom. Čuli smo ko su u ovoj školi najčešće deca koja se školuju prema IOP-u i kako protiče saradnja sa roditeljima.

# data[].attributes.body
Poseta školi „Boško Buha“ bila je dosta dragocen izvor informacija koje su mi pružile dosta širu sliku o sprovođenju individualnog obrazovnog plana, te bih prvenstveno, kada je u pitanju direktorka škole ukazala na to da sam je doživela kao izuzetno kompetentnu, upućenu, a i saradljivu budući da je bila vrlo detaljna odgovorajući na sva naša pitanja. Takođe, defektolozi koji su zaposleni su nas upoznali kako sa dijagnozama, tako i sa pedagoškim profilima dece i njihovim specifičnim istorijama što nam je pružilo priliku da ono što se nalazi na papiru razumemo videvši i u stvarnoj situaciji susretom sa decom. Najjači utisak ostavila mi je upravo posvećenost svakom detetom, adekvatna pažnja, doživljaj da niko nije diskriminisan na osnovu materijalog statusa, težine poremećaja ili rase. Neke od priča zaista su me ganule, te su probudile ono naivno pitanje na koje nikada nećemo dobiti odgovor „zašta baš ta nedužna deca?“, te sam time osećaj sažaljenja koji se u meni probudio istinski želela da sublimiram u pravcu sticanja kompetencija za lični rad na sebi koji će mi, potencijalno, biti polazna tačka da u budućnosti dam svoj, makar i mali, doprinos kada je u pitanju jednakost i adekvatan tretman kakav zaslužuju deca (ali i odrasli) sa posebnim potrebama. Za mene, ova poseta je bila vrlo inspirativna, nakon nje sam se osećala nadahnuto i zahvalno, kako na prilici da se upoznam sa načinom rada, tako i na ličnom osećanju ispunjenosti i blagostanja.

# data[].attributes.headline
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju

# data[].attributes.subject
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju

# data[].attributes.body
Za mene prva poseta u ovom semestru bila je sasvim zadovoljavajuća, te mislim da je čak i prevazišla neka od laičkih (pesimističkih) očekivanja koja sam imala. Imali smo priliku da saznamo nešto više o cerebralnoj paralizi (možda i suviše obimno, prema mom mišljenju), te i da vidimo kako bolnica izgleda, načn na koji se omogućava smeštaj deci i njihovim porodicama, neke od prostorija namenjenih za vežbanje, te naposletku da se upoznamo i sa samim procesom testiranja i potrebnim materijalom. Iako smo dobili odgovore na sva postavljena pitanja, ipak sam ostala u nedoumici po pitanju toga koja vrsta psihološkog usmerenja i obrazovanja nas osposobljava i daje nam legitimitet za rad na takvoj poziciji, budući da, uvidom u kurikulum kolega sa kliničkog smera, shvatam da oni ne obrađuju teme kojima se mi bavimo na ovom kursu.

# data[].attributes.body
Sam prostor nije akdekvatno opremljen, nemaju potrebne uslove za rad i izgleda neuredno na prvi pogled, ali se oni u ovome veoma snalaze i pomažu osobama sa smetnjama u razvoju koliko god mogu.
Imali smo priliku da pričamo sa korisnicima usluga, koji su nam pričali o tome kako provode dana u udruženju i šta vole da rade. Takođe su pričali o žurkama koje organizuju i kojima se veoma raduju, o radionicama, predstavama i koncertima koje imaju širom zemlje.
Upravnik udruženja nam je ispričao da je ovo udruženja nastalo jer je on sam imao ćerku sa veoma teškim poremećajem i znao je kako se ona i osobe poput nje osećaju. Iz tog razloga je osnovao udruženje kako bi osobama sa smetnjama u razvoju pružio neke lepe trenutke, kako bi im pomogao da se socijalizuju i komuniciraju sa drugima
Veoma bitan deo ovog udruženja jeste to što pružaju svojim korisnicima mogućnosti da rade i zarađuju novac putem recikliranja ili pravljenja facikli od kartona, što njima veoma znači, jer se na taj način osećaju korisnim i sposobnim za rad kao i svi drugi.
Ova organizacija ulaže veliki trud i pruža širok sprektar mogućnosti osobama sa različitim vrstama poteškoća, što dosta doprinosi njihovoj inkluziji u društvo i njihovom blagostanju.

# data[].attributes.body
Tokom posete imali smo priliku da pričamo sa psihologom i pedagogom, koje zajedničkim snaga rade na planu i programu, kao i na formiranju posebnog individualnog plana i posebne vrste podrške deci sa određenim vrstama poremećaja. Dobili smo primere intervjua sa roditeljima i listu za evaluaciju časa koje psiholog i pedagog koriste u ovoj školi. Uz to smo imali mogućnost da vidimo primer obrasca za individualni obrazovni plan, što nam je bilo od velike koristi i više nas približilo ovoj temi.
Takođe smo imali priliku da prisustvujemo času matematike učenika petog razreda. Ovo je bilo jedno veoma korisno i lepo iskustvo za mene.  Svideo mi se način na koji je nastavnica uspevala da održi pažnju učenika i da ih zainteresuje za gradivo. Takođe veoma mi se svidelo to što je nastavnica dozvoljavala svakom detetu da samo bira zadatke koje želi da radi i da na taj način uvidi šta nekom detetu predstavlja poteškoće, a šta su mu jake strane.
Deca su bila druželjubiva i dopustila su nam da radimo zajedno sa njima, što je nama veoma značilo.

# data[].attributes.body
Tokom ove posete smo takođe imali priliku da pričamo sa psihologom, koja je bila veoma ljubazna. Psiholog nam je najviše pričala o svom obrazovanju, o poslu, teškoćama i problemima kroz koje je prolazi svih ovih godina tokom rada. Pričali smo o tome kako je posao dosta zahtevan i kako često nosi posao kući. Psihološkinja je veoma entuzijastična i trudi se da izađe u susret kako učenicima tako i roditeljima u svakoj situaciji. Veoma je posvećena i predana svom radu i trudi se da uvek bude u toku sa aktuelnim dešavanjima i da bude što je više moguće bliža sa svakim učenikom.
Tokom ove posete nismo imali vremena da obiđemo školu
Mislim da smo tokom ove posete dobili najmanje korisnik informacija, izuzev onih koji se odnose na potrebna znanja i način rada psihologa u osnovnoj školi. Psihološkinja je tokom razgovora najviše bila fokusirana na svoj privatni život i svoje stručno usavršavanje.

# data[].attributes.body
Nakon kratkog uvoda i uopštene priče o školi krenuli smo u obilazak. Posetili smo učionice za istoriju, biologiju i strane jezike i mogli smo videti da je svaka od njih opremljena raznim rekvizitima u skladu sa tematikom predmeta i da je svaka učionica digitalizovana i prilagođena različitim potrebama učenika, sa različitim potrebama. Posetili smo fiskulturnu salu u kojoj učenici mogu da se bave različitim sportovima i svako dete na času radi svojim tempom i u skladu sa svojim mogućnostima i ograničenjima. Veliki značaj se stavlja na fizičko vaspitanje i svi u školi se trude da svako od dece, bez obzira na poremećaj učestvuje u fizičkom vaspitanju, od vežbanja na spravama do igranja različitih sportova. Škola takođe poseduje i senzornu sobu opremljenu sa odgovarajućom opremom koja pomaže učenicima da istraže i razviju svoje senzorne veštine.U njihovom radu mi se posebno svidelo to što su odeljenja ostala mala, sa oko 10ak učenika, mešovitih po polu i tipu poteškoća, jer mislim da je to dobar način s obzirom da u ovoj školi ima dosta dece sa različitim vrstama poremećaja i da na taj način  deca mogu da se sdruže i da pomažu jedni drugima da prevaziđu poteškoće. Na taj način se deca ne osećaju odabačeno i drugačije.
Poseta ovoj ustanovi ostavila je veliki utisak na mene. Bila sam zadivljena načinom na koji psiholog u ovoj školi radi, koliko je posvećena i bliska sa svakim detetom ponaosob i kako zna svakom detetu da pomogne i da zadovolji njegove potrebe.

Moram piznati da je ova poseta probudila u meni I strah, jer sam se prvi put našla na mestu gde sam mogla videti decu sa različitim poremećajima I poteškoćama, a nisam znala na koji način bih mogla da im pomognem I uopšte da im priđe, niti kako da se nosim sa tim svakog dana, jer je veoma teško gledati tako teške slučajeve. Zbog toga sam još više bila zadivljena stručnošću I velikom snagom koju ovaj psiholog pokazuje u svom radu.

# data[].attributes.body
Ovo je bila prva ustanova koju sam posetila i mogu je izdvojiti kao najdražu od svih poseta koje smo imali na ovom kursu.
U Vrtić nas je dočekao psiholog koji nam je ispričao uopšteno o vrtiću, njegovim zaduženjima i ostalim zaposlenima. Takođe smo saznali da posao psihologa podrazumeva kako rad direktno sa decom, tako i organizaciju školskog programa, pomoć oko organizacije i koordinacije grupa i rad sa roditeljima. On je jedan od članova tima za izradu IOP-a i redovno ide u obilazak grupa sa decom. Pored psihologa tim koji radi sa decom čine  pedagog, defektolog i vaspitačica koja je u stalnom kontaktu sa decom. Tokom ove posete imali smo priliku da obiđemo nekoliko grupa i da provedemo neko vreme sa decom, što nam je bilo veoma korisno, jer do sada nismo imali kontak sa praktičnim radom.
Tokom ove posete imali smo priliku da obiđemo nekoliko grupa i da provedemo neko vreme sa decom, što nam je bilo veoma korisno, jer do sada nismo imali kontak sa praktičnim radom. Učionice koje smo posetili bile su prepune igračaka, crteža i boja, koje deluju veoma stimulativno na decu. Program je veoma raznovrstan, a kao prednost u njihovom radu izdvojila bih to što vaspitačice zadaju zadatke sa različitom tematikom i što svako dete ima mogućnost da bira šta želi da radi prema svojim interesovanjima. Ovaj način mi deluje veoma korisno, jer se uzimaju u obzir individualne potrebe.
Nakon ove posete bila sam pozitivno iznenađena prvenstveno veoma dobrom saradnjom u kolektivu,empatijom koju vaspitačice pokazuju prema ovoj deci i njihovim naporom da se deca sa posebnim potrebama uključe u redovan program i da im se maksimalno pomogne da prevaziđu svoje poteškoće.

# data[].attributes.body
Udruženje "Živimo zajedno" postoji sa ciljem pružanja podrške odraslim osobama sa smetnjama u razvoju, i daje im odličnu priliku za druženje, razvijanje talenata i sposobnosti snalaženja u svakodnevnim situacijama.
Posebno mi se čini da je značajno to što se korisnici uključuju u društvo kroz plaćeni rad, što im pruža veliko zadovoljstvo i osećaj ravnopravnosti.
Osnivač udruženja nam je sa ponosom pričao o umetničkim talentima koji se ovde neguju. Osobe koje pokazuju interesovanje i talenat za glumu i muziku redovno nastupaju, a svoje predstave izvode u pozorištima širom zemlje.
Nekoliko korisnika se uključivalo u razgovor, te smo i od njih mogli da čujemo kakva su im iskustva sa udruženjem i šta ono za njih znači. Osim druženja u prijatnoj atmosferi, stekla sam utisak da im je prilično važno i postojanje neke strukture i odgovornosti. Pored poslova poput sklapanja fascikli koje mogu da rade ako žele i za koje su simbolično plaćeni, postoji i podela poslova u samom dnevnom boravku. Svako na neki način doprinosi, što pospešuje osećaj zajedništva i produktivnosti.
Ovo udruženje izuzetno pozitivno utiče na kvalitet života svojih korisnika i zbog toga se nadam da će dobiti odgovarajuću (za početak finansijsku) podršku, kao i da će se formirati još udruženja ovog tipa. Potreba za njima je neizmerna.

# data[].attributes.body
Ova poseta je bila moj prvi susret sa školom specijalizovanom za rad sa decom sa smetnjama u razvoju i kao takva mi je veoma značajna.
Sama poseta je bila odlično organizovana - nakon korisnog razgovora sa psihološkinjom i zamenicom direktora, povele su nas u obilazak praktično cele škole. Posebno me je oduševila opremljenost senzorne i slane sobe. Imale smo priliku da vidimo i salu za fizičko, kancelariju logopeda i same učionice gde se održava nastava. Odeljenja broje maksimalno deset učenika, a u svakoj učionici smo osim njih zatekle i po dva nastavnika. Imale smo priliku da se upoznamo sa decom, koja su vrlo pozitivno reagovala na našu posetu.
Iz razgovora sa osobljem saznala sam za brojne probleme sa kojima se suočavaju u radu. Neretko se dešava da nisu upoznati sa konkretnom dijagnozom deteta zbog pojave novih i mešovitih poremećaja, ali čak i zbog toga što roditelji nekada odbijaju da ih upute i poriču postojanje bilo kakvog problema, što im dodatno otežava rad. Ono što me je naročito iznenadilo (i iznerviralo) jeste besmislena promena zakona po kom se sada i u ovakvim školama zahteva rad po redovnom programu. Od dece koja npr. imaju teškoće da usvoje pojam broja, sada se očekuje da uče fiziku. Nastavnici se ipak trude da nastavu prilagode mogućnostima učenika i pruže im odgovarajući podsticaj za razvoj.
Moj ukupan utisak je da škola dosta dobro funkcioniše, prvenstveno zahvaljujući stručnosti, posvećenosti i upornosti zaposlenih.

# data[].attributes.body
Ova škola je specifična po tome što neuobičajeno veliki broj dece pohađa nastavu po IOP-u, i sa nestrpljenjem sam čekala da vidim kako to zaista izgleda. Nažalost, nismo stigli da obiđemo odeljenja.
Psihološkinja koja nas je ugostila je veoma energična osoba, izuzetno je preduzimljiva po pitanju svojih obaveza u školi ali i svog profesionalnog razvoja. Istakla je značaj celoživotnog učenja, što se u njenom slučaju odnosi na pohađanje brojnih seminara i čitanje savremene stručne literature.
Pričala nam je o prisnom odnosu koji ima sa učenicima, i načinu na koji komunicira sa njihovim roditeljima i nastavnicima srčano zastupajući interese dece. Zbog njene srdačnosti i otvorenosti, sigurna sam da deca rado razgovaraju sa njom i da joj se lako poveravaju.
Mada isprva nisam bila baš zadovoljna ovom posetom, sada kada su se utisci slegli, ne smatram je sasvim besmislenom. Videla sam kako samo jedan psiholog, ako je dovoljno posvećen i energičan, može značajno uticati na atmosferu u celoj školi i poboljšati kvalitet obrazovanja velikog broja učenika.

# data[].attributes.headline
Dnevni boravak u Šekspirovoj (student-Andrijana Ristić PS16/33)

# data[].attributes.subject
Dnevni boravak u Šekspirovoj (student-Andrijana Ristić PS16/33)

# data[].attributes.body
Pored posete vrtiću ,,Venčić” koja je dosta emotivno uticala na mene, ova poseta mi je pala najteže. Ovo je ustanova medicinskog tipa, vrlo je uređena, dobro strukturisana i korisnicima se pruža adekvatna nega. Prvo nas je ugostila i sa nama porazgovarala psiholog koja radi ovde. Bila je jako otvorena, komunikativna i spremna da nam odgovara na sva pitanja koja nas interesuju. Ono što mi je bilo jako neobično jeste da samo jedan psiholog radi na ovoliki broj korisnika i teško joj je da stigne da se posveti svima, da razgovara i sa roditeljima i da reaguje kada je neka problematična situacija. Ovde borave korisnici različitog uzrasta, od dece, pa do onih najstarijih. Vreme provode u određenim grupama u okviru kojih korisnici mogu zajedno da funkcionišu. Najteža grupa je ona gde se nalaze devojke sa Retovim sindromom, dok je najlakše raditi u grupi gde ima i dece i odraslih zajedno koji mogu da vode osnovnu brigu o sebi i da ostvare bolji napredak. Za većinu korisnika je taj napredak minimalan, čak i u nekim slučajevima kada uspeju da uspostave neki novi obrazac ponašanja on se brzo gasi, u nekim slučajevima, jer roditelji ne žele da ga podstiču, a u nekim slučajevima kada dođe do kriznih stanja i epi napada sve se briše i vraćaju se na prethodni nivo. Kod posete prvoj grupi sačekala nas je vaspitačica koja radi sa njima. Pružila nam je dosta informacija o načinu rada sa korisnicima, kao i o njihovim stanjima i teškoćama. Zatim smo posetili prostoriju gde su devojke sa Retovim sindromom i prvi put sam se susrela sa osobama koje imaju ovakav vid teškoće i u razgovoru sa vaspitačima shvatila sam koliko je ozbiljno takvo stanje u kome gotovo da nema napretka. Komunikacija sa njima je veoma ograničena, uglavnom pokušavaju da uspostave interakciju pogledom i da reaguju na njihovo ponašanje. Nakon toga posetili smo odeljenje na spratu gde nas je sačekala vrlo vesela grupa, svi su se predstavili, imali su želju da pričaju sa nama, u tom trenutku su bojili maske koje su pravili od gline. Posetili smo i prostoriju gde nastaju radovi od gline koje oni prodaju i na taj način ostvaruju prihode. Bilo mi je zanimljivo da se oprobam u pravljenju različitih oblika od gline i to je deo koji mi je olakšao i opustio ovu posetu. Ono što samo saznali od psihologa jeste da postoji i ustanova ,,Predah” gde roditelji mogu na neko vreme da ostave dete i uzmu odmor, koji im je neophodan. Nakon ove poslednje posete mučilo me je to pitanje koje je to krajnje odredište na kome oni završe kada izgube roditelje i na žalost to su institucije u kojima budu izolovani od zajednice do kraja života.

# data[].attributes.body
U udruženju nas je dočekao i primio direktor i osnivač udruženja. Njegova ćerka ima autizam, i zahvaljujući njoj je osnovao ovo udruženje. Istakao je da je on jedan od onih očeva koji su ostali uz porodicu i nije dozvolio da ih to poremeti i razdvoji, a česta pojava je da očevi odu u takvoj situaciji. Prvobitno je bilo formirano kao sistem podrške i povremenih susreta na radionicama, da bi preraslo u dnevni dobro organizovan boravak odraslih lica sa smetnjama u razvoju. Ono što je jako važno jeste da je udruženje dobilo nagradu za reciklažu kojom se intezivno bavi.

Pored direktora upoznali smo se i sa korisnicima, pričali smo sa njima i družili smo se u opuštenoj atmosferi i saznali smo dosta o njihovim aktivnostima. Ovo udruženje daje priliku odraslim korisnicima da se osećaju kao ravnopravni članovi društva koji mogu dosta da pruže i da doprinesu. Svako od njih ima određeni zadatak neko kuva, neko čisti, ili popravlja nešto. Veoma su talentovani za glumu i za muziku i često organizuju pozorišne predstave. Ono za šta se direktor zalaže je da talenti u glumi dobiju diplomu i da se ne tretiraju kao amateri i time bi imali status kakav imaju i profesionalni glumci. Organizuju radionice gde volonteri dolaze i spremaju im priče i određene teme koje im predstavljaju i o kojima diskutuju, što me je jako zainteresovalo, jer je odlična ideja. Direktor je našao mnoga kreativna rešenja da im unapredi život i da poboljša njihov položaj u vidu plaćanja za rad koji obavljaju kao što je slaganje fascikli na primer. Vrednost novca je pokušao da im objasni tako što ih je jednom odveo grupno u market, mada je shvatio da to nije bila dobra ideja, kada je jedan korisnik otvorio čokoladu kada je uzeo sa rafa, jer mu se jela. Onda je organizovao posetu fabrikama čokolade i objašnjavao im kako se pravi čokolada i da ljudi koji je prave za to dobijaju novac i tako izdržavaju porodicu i zbog toga moraju da plate nešto što kupuju u marketu.

Divno je što je ovo udruženje otvoreno za saradnju i za primanje novih volontera i direktor nas je srdačno pozvao da volontiramo kod njih ukoliko želimo.

# data[].attributes.headline
OŠ ,,Boško Buha" (student-Andrijana Ristić PS16/33)

# data[].attributes.subject
OŠ ,,Boško Buha" (student-Andrijana Ristić PS16/33)

# data[].attributes.body
Ovo je bila najbolja, najkorisnija i najinformativnija poseta. Ugostile su nas zamenik direktora, po zanimanju defektolog, i školski psiholog. Prvo smo razgovarali sa njima, saznali o radu specijalne škole, deci koja idu u nju, načinu predavanja. Deca su podeljena po malim grupama najviše do 10 njih u jednom odeljenju, rade po redovnom planu i programu, ali prilagođenom njima. U školi radi samo jedan psiholog, ali ona kaže da bi joj svakako značilo da ima pomoć kolega i dobrodošli su, ali država ne otvara nova radna mesta. Ona se u dogovoru sa kolegama u školi dogovara o aktivnostima i radionicama koje sprovodi. Trudi se da uspostavi dobar odnos sa roditeljima i da ih uključi što više i objasni im načine na koje im može pomoći. Ono što su izneli kao problem jeste rad po redovnom programu i tu im obrazovni sistem ne izlazi u susret, već sva deca slušaju sve predmete, iako neka ne mogu da prate bilo šta iz redovnog programa kada su neki predmeti u pitanju. Najveći problem imaju sa predmetima kao što su fizika i hemija gde mogu da izvedu samo neke jednostavne eksperimente, ne mogu da rade ništa složenije sa decom, zatim po redovnom program moraju da uče i strane jezike, a neka deca imaju problem da savladaju i maternji, pa im onda na tim predmetima puštaju pesmice na stranom jeziku. Posle toga su nas sprovele kroz sve prostorije škole koja je odlično opremljena, upoznali smo se sa decom i vaspitačima, imali smo priliku da vidimo IOP-e. Škola ima senzornu sobu, slanu sobu, salu za fizičko, dosta pomoćnih sredstava za rad koje dobijaju od raznih donacija. Deca su vrlo disciplinovana, mirna, srdačna, raduju se posetama i vole da se upoznaju sa novim ljudima. Kroz susrete sa određenom decom saznali smo i više o različitim vrstama teškoća koje imaju od njihovih vaspitačica. Roditelji nekada odbijaju da donesu medicinsku dokumentaciju, poriču postojanje problema i onda ni oni ne mogu da utvrde koje smetnje dete ima i tad im je najteže da uspostve kontakt i da rade sa detetom. Ono što samo još saznali jeste da deca često imaju po više dijagnoza, ili da ne mogu da im uspostave dijagnozu, geni mutiraju, a jedino roditelji koji imaju mogućnosti idu u Evropu kod stručnjaka koji mogu da daju dijagnozu.

Nakon posete imala sam utisak da sam dosta toga naučila i bila sam presrećna što postoji škola koja tako dobro funkcioniše i ostvaruje jako lepe rezultate u radu sa decom.

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju ,,Prof. dr Cvetko Brajović" (Student-Andrijana Ristić PS16/33)

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju ,,Prof. dr Cvetko Brajović" (Student-Andrijana Ristić PS16/33)

# data[].attributes.body
Zavod je specijalizovana zdravstvena ustanova koja se bavi prevencijom, dijagnostikom, habilitacijom, rehabilitacijom dece i odraslih osoba sa različitim teškoćama u psihofiziološkom i govorno-jezičkom funkcionisanju. Odeljenje za decu se nalazi u podrumu stare zgrade. Ugostila nas je psiholog Nataša Medić koja je objasnila nešto više o radu ustanove i koja je odgovarala na naša pitanja. S obzirom da nam je ovo bila prva poseta, nismo znali šta da očekujemo, kako da se pripremimo i bili smo svi malo nespretni i nespremni. Nismo postavljali dosta pitanja, a i psiholog je davala uglavnom uopštene odgovore. Pretpostavljam da ni ona nije tačno znala šta se od nje očekuje i na šta treba da se fokusira. Govorila je o značaju timskog rada i povezanosti znanja i informacija između struka, tako da je dobar kolektiv ono što i njoj lično znači. Kada je navodila primer kad dođe dete koje muca, objasnila je da ne može samo ona utvrditi razloge mucanja i da tad stupa na snagu ta saradnja među strukama. Negde kroz iznošenje njenog ličnog iskustva shvatila sam koliko ograničenja imamo kao budući psiholozi. I to se ogleda kako kroz neadekvatan prostor za rad, uslove, neophodne resurse, tako i u ograničenosti mogućnosti naše struke da pruži bolja rešenja.  Imali smo priliku i da posetimo vrtić gde su se igrali mališani, kao i stomatološku ordinaciju.

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju "Prof. dr Cvetko Brajović"

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju "Prof. dr Cvetko Brajović"

# data[].attributes.body
Posetom Zavodu sam možda dobila manje nego što sam očekivala, ali ipak mislim da je bila korisno iskustvo.
Unutrašnjost same zgrade je na mene ostavila neprijatan utisak. Uski hodnici, još uže stepenište bez rampe i relativno slabo osvetljenje učinili su da se osetim deprimirano.
S druge strane, svidelo mi se što pacijenti mogu dobiti usluge stručnjaka iz različitih oblasti, kao što su psihologija, defektologija, stomatologija, pedijatrija, neurologija itd. Prijatno me je iznenadilo i postojanje vrtića, gde deca mogu da se umire i zabave čekajući neki pregled ili testiranje. Veoma me je zainteresovao drugi deo Zavoda, stacionarni deo, koji je smešten u Lipovici. Nažalost, nismo čuli mnogo o njemu. To je zapravo utisak o celokupnom razgovoru sa psihološkinjom koja nas je primila. Osim najosnovnijih informacija o radu ove ustanove u koje nas je uputila i veoma neodređenih odgovora na naša pitanja, veliki deo vremena utrošen je na razne digresije.
Moje pretpostavke o radu u ustanovi ovog tipa su potvrđene - u pitanju je veoma zahtevan i emotivno iscrpljujući posao, koji neretko dodatno otežava nesaradljivost roditelja pacijenata.

# data[].attributes.body
Poseta koju bih izdvojila kao najbolju. Prvi put su nam malo detaljnije pojasnili šta su to IOP-i, i kako to sve zapravo funkcioniše, skrenuli su pažnju na problem i uključivanje roditelja. Dopada mi se što daju upitnike prilikom upisa dece u prvi razred ili kada dolazi stranac, rade i sa migrantima, Treba dosta rada i angažovanja da se sve to uskladi.
Bila sam na času matematike, i imala priliku da radim malo sa učenicom koja je veoma uspešna, i sa dečakom kome je potrebna dodatna podrška. Oni sede zajedno u klupi, te mu ona pomaže. Jako mi je drago što vidim da je prihvaćen, i što ga niko ne odbija. I dopao mi se taj pristup "zone narednog razvoja", obzirom da dečak uvek može da se obrati drugarici i da nauči nešto od nje. On ima probleme sa govorom, u vidu sporijeg pričanja, kada ćita zadatke to radi uglavnom naglas, i ne vidi odvojene  cifre u broju, kao celinu,
Sviđa mi se što nastavnica ostavlja svima izbor šta će raditi u skladu sa svojim sposobnostima, pošto su zadaci različite težine, i svako može da odabere ono što hoće da radi i bilo kojim redosledom. Na ovaj način prisutna je individualizacija u nastavi, obzirom da svako dete radi ono šro je u skladu sa njegovim mogučnostima i preferencijama. Izdvojila bih kao pozitivan i aspekt njihovog međusobnog ocenjivanja.
Jedino je bilo malo vremena da se sve to završi u celosti, pa nisu stigli sve da odrade, ali verujem da je to bilo delom i zbog našeg prisustva.
Dopada mi se i što se mogla primetiti dobra saradnja psihologa i pedagoga, što verovatno vodi i boljem planiranju aktivnosti i organizovanju svega za uspešno funkcionisanje škole.

# data[].attributes.body
Jedna od škola koju pohađa veliki broj dece koji potiču iz porodica niskog socio-ekonomskog statusa, iako na prvi pogled, to ne bi moglo da se nasluti. Deluje da sve veoma dobro funkcioniše, to jest da se radi na tome da takve porodične situacije ne budu prepreka za dalji razvoj i obrazovanje dece. Svidela mi se posvećenost psihološkinje. Iznenadilo me je što  poznaje svu decu po imenu, s obzirom da ih ima mnogo, ali to je znak, da se radi sa svakim od njih. Psihološkinja obavlja različite poslove, i one koji se tiču njene struke, ali i neke van njih.
Volela bih da smo imali priliku da obiđemo školu ili neko odeljenje, i da čujemo malo više o tome kako funkcioniše segment vezan za IOP-e, kako se nastavnici prilagođavaju, kako deca, kako to sve zaista izgleda u praksi.
Pozitivan utisak ostavila je i velika entuzijastičnost i posvećenost psihološkinje, uprkos dugogodišnjem radu.

# data[].attributes.body
Iznenađujuće je što je samo jedan psiholog zaposlen u ovom boravku, uprkos velikom broju, kako dece i odraslih koji borave tamo. Iako to jeste medicinska ustanova i defektološka, ne znači da nije potreban veći broj psihologa. I zbog samog psihologa, koji treba da stigne na mnogo strana i da obavi mnogo zadataka, od rada sa korisnicima, razgovora sa roditeljima i zaposlenima, ali prvenstveno zbog tih ljudi. Svesna sam da su u pitanju ozbljniji i teži poremećaji, ali bi trebalo raditi na razvijanju njihovih preostalih kapaciteta. Svima njima znače razgovori sa psihologom, a jedna osoba ne može sve to da postigne, a da ima visok učinak, obzirom na broj korisnika.
Radionce sa glinom su odlične. Vidi se da su korisnici koje smo zatekli, zadovoljni time i da uživaju u tome, i da im je drago što su uspeli da naprave nešto sami.
Prvi put sam videla osobe sa Retovim sindromom, a ni teorijski deo mi nije bio preterano poznat.    Poseta ovakvoj ustanovi,značajna je i zbog toga što možemo da preispitamo sami sebe, da vidimo koje su naše granice, i šta možemo, a šta ne možemo da podnesemo. Potrebna je velika entuzijastičnost i posvećenost osoba koje rade sa njima.
Pomenut je i problem sa roditeljima, kao i sa okolinom, koja iz straha ili neznjanja, ima grube negativne reakcije. Stoga bi trebalo raditi na razvijanju svesti ljudi koji nisu dovoljno upoznati sa ovakvim situacijama, kako bi naučili da adekvatno reaguju ukoliko se susretnu sa osobom koja ima bilo kakav vd potrebe za dodatnom podrškom, bili to lakši ili teži problemi.

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju "Prof. Dr Cvetko Brajović"

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju "Prof. Dr Cvetko Brajović"

# data[].attributes.body
Poseta Zavodu je bila prva poseta od ukupno 5 na kojima sam prisustvovala. Iako sam bila svesna činjenice da je u pitanju medicinska ustanova, atmosfera tamo je ostavila melanholičan utisak na mene, u smislu enterijera prostora. Nesto mi je nedostajalo. Ali, ipak, nije bilo neočekivano. Ono što se izdvaja od ostatka prostora je vrtić, koji je jako lepo uređen i stimulativan za decu. Veoma lep način, da deca lakše podnesu sve preglede i testiranja i slično.
Prema rečima psihološkinje, radi se na osnaživanju i pružanju podrške roditeljima, i pokušajima da oni sami rade sa svojom decom, pored pomaganju samoj deci. Istakla je da roditelji često ne mogu da prihvate da je njihovoj deci potreban neki vid dodatne podrške, što ozežava saradnju, koja je neophodna za uspešan razvoj deteta.

Vrše se ponovljena testiranja, koriste se različiti testovi, ali je jako važno uzimati u obzir i razne druge faktore. Napomenula je kako je

važno  birati način na koji se nešto saopštava drugima. Nije isti način prenošenja informacija roditelju, vaspitaču ili lekaru i slično. Rečenica koja je ostavila utisak je na mene je "Na jednu lošu vest ide 16 dobrih. Važno je posvetiti se tim pozitivnim aspektima i onome što je kod deteta dobro".
Bilo bi korisno da smo imali priliku da vidimo neke od tih testova koji se koriste, i da obiđemo još neke delove Zavoda, i da možda porazgovaramo i sa drugim zaposlenima.

# data[].attributes.body
Oš Jovan Ristić
Ovu posrtu bih mogla da izdvojim kao veoma kvalitetnu. Od psihologa i pedagoga smo dobili dosta potrebnih informacija i lično meni bitnih i zanimljivih. O školi, sistemu rada, načinu prilagođavanja, pritupa samoj deci, a moram da napomenem i izdvojim meni nekako najinteresantnije primer IOP-A, kao i sve bitne informacije vezane za njega. Takođe volela bih da izdvojim i pohvalim profesoricu matematike koja je bila rada da izdvoji vreme za nas i približi nam način rada sa decom.  Jedna strpljiva, topla i prijatna žena, koja na veoma fin način da pored prenošenja znanja uspeva da održi red i disciplinu (našaliću se, pa ću priznati da bih volela da sam imala priliku da zavolim matematiku uz ovakav minimalan stres ovih petaka pored ovakve nastavnice 😂 haha). Volela bih da dodam da sam posebno oduševljena načinom rada sa svom decom, kao i detetom sa malim poteškoćama u razvoju koje je sedelo u istoj klupi sa mnom i još jednom koleginicom, tako i prihvatanjem od strane ostale dece, tako i grupnim radom i pomaganjem. Sve pohvale za trud i funkcionisanje škole.
Ana Jarić (Da vam se unapred izvinim što su mi se tekstovi okačili na sve strane, ali nešto sa mojim telefonom nije uredu. Pozdrav!) 😬😂

# data[].attributes.body
Oš Boško Buha
Po meni najlepša poseta. Verovatno jer smo imali najveću mogućnost zbližavanja i provođenja vremena sa decom, tako i najveću mogućnost za detaljan obilazak škole, drugim rečima najtemeljnija poseta. Škola koja je zaista velika, fizički se vidi da se ulaže zaista veliki trud sa puno ljubavi u nju. Osoblje koje je posebno samo po sebi u radu sa učenicima. Defektolog koja nas je dočekala je podelila veoma bitne informacije o samom radu škole, kako sa decom, tako i sa roditeljima. Pored primera IOP-A, meni du dosta zanimljive bile kako senzorna soba, tako i slana soba koju sam prvi put imala priliku da vidim. Kolektiv je bio rad da nam detaljno odgovori na sva pitanja, da nam priča o problemima dece sa kojima se do sada nismo susretali, tako i o individualnom radu da svakim detetom i njihovim potrebama i načinu funkcionisanja. Drago mi je što postoji jedna takva ustanova koja se na sve moguće načine trudi da olakša i ulepša boravak deci sa poteškoćama u razvoju u ovoj ustanovi.
Ana Jarić

# data[].attributes.body
Vrtić Naša bajka
Na samom početku volela bih da pomenem meni najdražu stvar koju sam ponela iz ovog vrtića, a to je rečenica koja stoji na vratima, konkretno ne mogu da je se setim u celosti, ali nešto slično ovome je glasila "svako dete je posebna priča za sebe, kao poseban cvet u šarenoj bašti, koja ne bi bila toliko lepa da je sačinjena od istog cveća", takođe ovo mi je pokazalo koliko vrtić ulaže truda kako u decu, tako i u roditelje i odnose sa njima. To je rečenica o kojoj bi ljudi trebali malo više da razmišljaju, i kojima bi trebala malo više svest da se probudi. Veoma jedna lepa i topla poseta, oduševljenje kolektivom, kao i načinu rada, tako i  pristupa rada sa različitom decom. Toplina, ljubav koja se pruža deci u ovoj ustanovi se veoma oseti, kao i nesebična podrška, ne razlikovanje dece i velika doza posvećenosti inkluziji u ovom vrtiću je mene posebno oduševila.  Akcenat na inkluziji jedne od vaspitača-pedagoga koju smo imali prilike da upoznamo, njena kako profesionalna posvećenost i podrška, tako i veoma lična borba za takvu decu je na mene ostavila veoma jak utisak. Vrlo dobro osmišljen rad sa decom, prisnost sa decom, pozitivna i topla atmosfera i zajedničko funkcionisanje kolektiva je veoma bitan za jednu ovakvu ustanovu, a ova ustanova po meni ispunjava i više od toga.
Ana Jarić

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju 

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju 

# data[].attributes.body
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju - Ana Jarić
Ovo je bila prva poseta kojoj sam prisustvovala. Iskrena da budem mi se najmanje dopala. Vrlo malo korisnih informacija sam dobila iz ove ustanove. Žena koja nas je dočekala je više pričala o njoj bitnim stvarima, nego nama. Izbegavanje davanja konkretnih informacija i odgovora na naša pitanja, kao i pitanja profesorice (koja su meni lično takođe bila bitna), nije stvorilo dobru sliku. Sve je nekako po meni bilo na brzinu, sa dosta tenzije i "nabacano". Volela bih da smo dobili više informacija o samom načinu radu ustanove, pristupa deci, dubljeg prikaza saamog pregleda, tako i daljeg rada, donošenja odluka o terapijama, načinu sprovođenja tih terapija, testiranja, kao i prikaz instrumenata (o kojima je bilo reči).

# data[].attributes.body
Vrtić Venčić
Što se tiče posete vrtiću Venčić, prvenstveno bih rekla da je bilo za mene dosta teško. Koliko god osoba bila profesionalna ili ne, na takve emotivno teške prizore ne može biti imun. Možda sam surovo iskrena i čini se da ću se možda izraziti pogrešno, ali želim da kažem da su mi takve teške prizore olakšale i ulepšale vaspitačice pomenutog vrtića, pokazale su nam lepšu i topliju stranu ovog sveta.
Prvi utisak je svakako bio pun emocija i empatije.
Ne mogu da sakrijem dozu divljenja i oduševljenja, gledajući vaspitačicu koja se na toliko profesionalan način a opet pun emocija bavi decom. Čini mi se da ta toliko jaka žena proživljava svaki trenutak sa tom decom lično, pa onda profesionalno. Tolika doza ljubavi, brige, nikakvog razlikovanja dece, koja su svakako na svoj način bili jedna priča za sebe. Svako dete je imalo u toj ustanovi svoj mir, svoj prostor za sebe, svoja osećanja,...  Ne želim da patetišem, ali ne mogu da potisnem emocije koje me i dalje obuzimaju. Smenjuju se radost, tuga, oduševljenje. Tuga mislim da je svima jasno, iskreno ne želim ni da komentarišem u tom smislu tako nešto, želim samo da kažem da bih volela da se na bilo koji način narodu probudi svest, da im se približi svet jednog malog ali opet tako velikog bića, pa i ljudi koji su tu svaki dan za njih i da vide i osete samo delić onoga što smo mi, ni jedan čovek ne bi trebao ostati imun na to. Sa druge strane mnogo mi je bilo drago i mnogo sam i dalje oduševljena i pod velikim, ali velikim utiskom što je vrtić osmišljen na način naa koji jeste, što na neki način imaju, ne mogu da kažem ono što zaslužuju (jer zaslužuju najviše) , ali zaista veći deo onog što im je potrebno za normalne uslove, a najviše ljubav koju dobijaju. Ja bih najradije i najiskrenije rekla koliko mi se srce kidalo, toliko je i puno bilo kad sam videla osmehe i sreću na tim licima, i koliko im malo treba da budu srećni, mislim da bi svi na neki način trebali da učimo od njih. Svakako da sumiramo moje utiske, jedno veliko oduševljenje celim kolektivom i podrška velika od mene.
(Ana Jarić)

# data[].attributes.body
Ovu posetu bih mogla izdvojiti kao najdražu. Od školskog psihologa i pedagoga smo dobili osnovne informacije o samoj školi, načinu rada i deci koja je pohađaju, a zatim i osnovne informacije o IOP-u, dobili smo i primerke kako on izgleda. Sam ambijent škole opisala bih kao izuzetno prijatan, škola je moderna i dobro opremljena. Potom smo otišli na jedan školski čas. Zaista sve pohvale za profesorku matematike, da mi je ona predavala, verovatno bih sada obožavala matematiku. Na času je bilo izuzetno zabavno, petaci su nas odmah prihvatili i rado pozivali u svoje grupe u kojima su rešavali različite zadatke. Time se poseta ovoj školi završila. Sve u svemu, sve pohvale za školu, izuzetno korisno i prijatno iskustvo.

# data[].attributes.body
Poseta sasvim drugačija od preostale četiri. Školu koju smo posetili u velikoj meri pohađaju deca marginalizovanih grupa i niskog socioekonomskog statusa i evidentan je drugačiji pristup u radu psihologa u okviru takve ustanove. Možda nešto skroz suprotno onome što smo navikli, ali i realna slika rada sa marginalizovanim grupama. Psiholog je jedna apsolutno otvorena osoba, spremna da govori o problemima sa kojima se suočava svakodnevno dugi niz godina. Izuzetno posvećena svom poslu, govorila nam je o deci, njihovim roditeljima i celokupnoj atmosferi u školi. Ono što mi je zaista privuklo pažnju je to da psiholog škole zna ime svakog deteta koje smo sreli na hodniku, što alaudira na veliku posvećenost i individualni pristup, što nisam imala prilike da zapazim u nekoj drugoj vaspitno-obrazovnoj ustanovi. Imali smo priliku da čujemo kako izgleda izrada IOP-a, koje vrste postoje, kao i par reči o procedurama testiranja i kvantitativnoj proceni učenika. Sve u svemu, izuzetno korisna poseta.

# data[].attributes.headline
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju

# data[].attributes.subject
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju

# data[].attributes.body
Posetu je otvorio psiholog Specijalne bolnice za cerebralnu paralizu izrazito korisnom i detaljnom prezentacijom o cerebralnoj paralizi. Potom smo krenuli u obilazak ustanove. Dok smo prolazili kroz bolnicu, razgledala sam sve te igračke, šarenolikost, kreativnost. Odisala je prijatnošću, ne poput tipičnih bolnica. Kada smo naišli na prvu majku sa svojim malenim detetom, potresla sam se, jako. Do kraja obilaska sam se trudila da gledam pravo ispred sebe i da se usredsredim na psihologa koji nas je sprovodio kroz bolnicu. Drugačija atmosfera prožima bolnice, nasuprot školama i vrtićima u koje smo kasnije odlazili, koje odišu dečijim osmesima, vedrinom i radošću, nasuprot bolnicama u okviru kojih je akcenat na problemu, bolesti, kao i očaju, potištenosti i umoru roditelja, koji se osećao u vazduhu. Ipak, svakako izuzetno važno i korisno iskustvo.

# data[].attributes.body
Prelepo, vedro, emotivno- prve reči kojima bih opisala vrtić "Naša bajka" sa Zvezdare. Cela ustanova odiše srećom, dečijim osmehom i jako pozitivnom energijom. Sam vrtić organizovan je po principu- tipične grupe (koje pohađaju deca bez smetnji u razvoju, ali i deca kojoj je potrebna dodatna podrška u izvesnoj meri) i razvojne grupe ( sačinjene od 2 profesionalna stručna saradnika i najviše petoro dece sa potrebom za dodatnom podrškom), s tim što grupe nisu zatvorenog tipa, već deca povremeno mogu prelaziti iz jedne u drugu grupu. Sam vrtić je izuzetno opremljen, deca ne samo da imaju dovoljno materijala koji će im stimulisati razvoj i napredak, već je vrtić i izuzetno komforan i prijatan. Svakog meseca, na nivou vrtića, bira se tema koja će se deci predstaviti u narednih 30 dana kroz igru, pesmu i različite druge aktivnosti. Novembar je bio mesec tolerancije i bilo je prelepo gledati sve te aktivnosti kojima su se deca u potpunosti predala. U okviru grupa, dnevni plan aktivnosti je bio organizovan prema "centrima interesovanja" i deca su sama prilazila i birala aktivnost kojoj će se posvetiti, bilo da je to crtanje, plesanje, igranje sa kockicama ili nešto sasvim drugo. Ono što je bitno istaći je to da je inkluzija u sklopu ovog vrtića izuzetno uspešno sprovedena. Gotovo da u sklopu tih grupica nisam ni primetila decu sa potrebom za dodatnom podrškom. Jednostavno- bila su tamo gde pripadaju.

# data[].attributes.body
Poseta vrtiću "Venčić" ostavila je izuzetno snažan utisak na mene. Tokom cele posete prožimala su me pomešana osećanja. Osoba koja nije imala priliku da ostvari neposredan kontakt sa detetom sa posebnim potrebama ili sa većim brojem dece, verujem da ne može u potpunosti razumeti samo dete, kao ni njegove roditelje. Lako je sa distance komentarisati i pružati reči podrške, ali nešto sasvim drugo je biti okružen grupom dece sa posebnim potrebama, nešto zaista predivno, ali ako ste izrazito osetljiva i empatična osoba, može biti i izuzetno teško i stresno. Sredina u kojoj deca provode vreme izuzetno je stimulativna, obiluje raznovrsnim igračkama. Defektolog, sa kojim smo imali priliku da razgovaramo, je izuzetno posvećena svom poslu, svakom detetu ponaosob i zadovoljstvo mi je što smo dobili priliku da saslušamo njena iskustva, kao i da postavljamo pitanja o svemu što nas je zanimalo. Deca su predivna. Svi smo mi različiti, baš u tome je i čar i smisao.

# data[].attributes.body
Dočekale su nas psiholog i pedagog zaposleni u školi. Na početku sam nas upoznali sa radom škole i načinom funkcionisanja, a zatim su nas upoznali sa izradom IOP-a. Imali smo priliku da viidmo primer IOP-a koje sve podatke sadrži, što smatram jako korisnim. Nakon toga, prisustvovali smo jednom času zajedno sa pedagogom koja je vrednovala rad nastavnika. Liste kojima se prati čas podrazumeva standarde koji se očekuju kako od nastavnika, tako i od učenika. Pisholog i pedagog su bile spremne da nam odgovore na sva pitanja i dileme. Smatram da smo bili veliki broj korisnih informacija u toku same posete, tako da je moj utisak o ovoj poseti veoma pozitivan. Takođe, pohvalila bih i sajt ove škole

# data[].attributes.body
Moj ciklus obavljanja poseta završio se sa udruženjem pod sloganom „Živimo zajedno“. U skladu sa samim imenom osnovna misija je uključivanje osoba sa smetnjamu u razvoju u sve segmente društvenog života. Cilj je učiniti ih vidljivim i aktivnim učesnicima. Još jedna od ideja jeste afirmisanje njihovih potreba i sposobnosti, uz to osvešćivanje društva u pogledu promovisanja njihovih prava i omogućavanje ispunjenog i dostojanstvenog života.

Koordinator projekta dočekao nas je kao domaćin dnevnog boravka i naglasio da se bez obzira na svoje godine i dajle bavi volonterskim radom. Tokom posete društvo su nam pravili i korisnici usluga, koji su se povremeno uključivali u razgovor u opuštenom ambijentu. Kao glavne vrednosti u načinu rada definisani su jednakost, solidarnost i briga o drugima. Prvobitno forimirano kao povremeni susreti grupa samopodrške i radionica, udruženje je postepeno preraslo u sistem celodnevnih aktivnosti. Sam rad je prevazišao svoju inicijalnu svrhu i zahvatio gotovo sve aspekte života osoba sa smetnjama u razvoju. Moj osnovni utisak je da se u ovom slučaju ne ostaje samo na teorijskom nivou, već da se ova misija implementira i u praktičnom radu. Stekla sam uvid u razvoj i obogaćivanje života korisnika kroz različite vidove obrazovanja i učešća u brojnim radionicama. Ono po čemu se ističu jesu muzičke radionice i hor, kao i pozorišna trupa koja nastupa kao pravo profesionalno glumačko društvo. Svaki korisnik na osnovu svojih sposobnosti i mogućnosti zauzima određeno mesto i angažuje se na aktivnostima koje mu pomažu da ispolji svoju individualnost. Dnevni centar je organizovan kao pravi dom u kojem svako ima određene obaveze (kuvanje, spremanje, popravke, itd.) i u kome postoji jasna i predvidljiva struktura rada i ponašanja. Volela bih da udruženje naiđe na veću podršku okoline i uspe u ostvarivanju svoje perspektivne misije.

# data[].attributes.body
Ova škola predstavlja instituciju koja je namenjena inkluzivnom obrazovnaju, tj. integrisanju učenika različitih potreba u radu sa decom koja ne zahtevaju specifične tretmane. Između ostalog ovo je bila prva poseta školi ovog tipa. Posta se odigrala u kancelariji psihologa koja nas je ugostila na pravi domaćinski način i prvi put sam stekla utisak da se prema nama neko ophodi kao da smo u ravni. Cela poseta protekla je u razgovoru i razmeni mišljenja sa psihologom, Iako nismo bili u prilici da obiđemo školu i praktičnije se upoznamo sa načinom rada, ovaj način izlaganja je obezbidio stvaranje velikog broja utisaka i prostora za razmenu ideja i stvaranja slike o fukncionisanju škole i stručnog kadra.

Psiholog nas je uvela u proces stvaranja IOP-a, kao i procedure testiranja i kvalitativne procene učenika. Obrazložila je ulogu pojedinog nastavnog osoblja. Za razliku od svih ostalih na veoma deskriptivan i ličan način je opisivala konkretan rad sa učenicima,  način nošenja sa njihovim problemima, kao i nedostacima sa kojima se školski sistem i sama škola susreće. Osvrnula se i na ulogu fakulteta i znanja koje pruža, ali i na neka nezadovoljstva koja možda nije iskazala na najprimereniji način, ali to ne znači da određene greške u radu sa studentima ne postoje.  Veoma se oslanjala na lično iskustvo, što mislim da može biti korisno za buduće psihologe jer ona sama po sebi daju realne i praktične primere. Naglašava da uloga psihologa ne treba da se svodi na kancelarijske poslove i na definisano radno vreme, već da on mora biti preduzimljiv i fleksibilan kako u svom radu tako i u saradnji sa kolegama. Podsticanje svojih kolega i rešavanje vanškolskih problema učenika možda ne čini na najsistematičniji i objektivno prihvatljiv način, ali želja i motivacija koju poseduje u radu i priči ukazuje na empatijski stav i razumevanje drugih što danas nije česta praksa.

Prema studentima je od svih dosadašnjih uložila najviše ulaganja, dala je određene materijale koji nam mogu biti od koristi i ponudila se za pomoć po bilo kom pitanju.

# data[].attributes.body
Ova škola predstavlja instituciju koja je prvenstveno namenjena deci sa oštećenjem vida, ali vremenom je došlo do integrisanja učenika različitih potreba kao i one dece koja ne zahtevaju specifične tretmane (na teorijskom nivou). Mada veliki broj dece koji sam uspela da vidim predstavljao je one kojima je potrebna neka vrsta dodatne podrške. Ovde su uključena deca sa različitim vrstama teškoća, od onih koje se tiču poremećaja u ponašanju pa do intelektualnog funkcionisanja i fizičkih ograničenja.

Naš domaćin je bila školski psiholog, smestili smo se u svečanoj sali gde je ona započela svoje izlaganje o samoj školi, njenoj nameni i deci koja je pohađaju. Dala je opis procesa uključivanju u ovu instituciju za koju interresorna komisija mora da da odobrenje, ukoliko se dokaže da dete ne može da savlada način rada u redovnim školama. Zanimljiva mi je bila njena napomena da deca iz iste porodice ne mogu zajedno da pohađaju nastavu u ovoj školi što verovatno pre ima veze sa nekim ekonomskim aspektima države nego sa potencijalnim lošim ishodima po decu.

Prezentovala nam je i zadatke sa kojima se školski psiholog susreće i veliku većinu istih obuhvata i administrativni deo, pravljenje nastavnog plana i programa, formiranje odeljenja s obzirom na karakteristike i sposobnosti dece, pravljenje IOP-a, itd. Bitno je napomenuti da nam je skrenula pažnju o ličnom emotivnom investiranju, da moramo biti svesni postojećih ograničenja i da moramo voditi računa o davanju obećanja za koja nismo sigurni da možemo ispuniti, jer tim neispunjavanjem mi „izdajemo“ dete i gubimo njegovo poverenje.

Odeljenja su relativno mala i specijalizovana za pojedine učenike (interaktivna tabla, sredstva za uvećavanje, itd.), postoji dosta praktičnog materijala  na kojima učenici rade i vežbaju (kabineti za hemiju i fiziku). Tokom obilaska posetili smo salu za fizičko i prisustvovali kraćem delu njihovih vežbi. Imali smo prilike da uđemo u senzornu sobu i likovnu radionicu, ali nismo dobili posebne informacije o radu i nameni istih.

Na kraju ono što je meni ostavilo najveći utisak jeste izjava da se sav posao uči u hodu i kada se nađemo na radnom mestu što deluje dosta demorališuće.

# data[].attributes.body
Radi se o predškolskoj ustanovi koja funkcioniše kao centar za rani razvoj dece. Fokus je na individualizovanom pristupu detetu. Glavno načelo je da se svako uključuje shodno svojim mogućnostima i sposobnostima, što je i osnovna premisa inkluzivnog rada koju ovaj vrtić neguje.

Pri dolasku direktor nas je primio u svojoj kancelariji gde nam je preneo osnovne informacije o samoj ustanovi, istoriji vrtića, dalji razvojni tok, aktuelni način organizacije i sprovođenja rada koa i želje o budućem funkcionisanju. Pored njega dočekale su nas i vaspitačice koje su bile više nego voljne da nam sa dosta preciznosti oslikaju svakodnevnicu ovog mesta. Predstavile su nam jedan uobičajen dan u vrtiću, od jutarnjeg prijema, glavnih obroka i užina, preko dečijih aktivnosti (individualnih ili grupnih), potenijalnih tretmana koje određena deca zahtevaju i pružanje podrške njihovim porodicama. Dakle, naglasak je na aktivnom i timskom radu svakog voljnog pojedinca, bilo da se radi o vaspitaču, defektologu ili roditelju. Očigledno je da su oni u svom pristupu razvili funkcionalnu mrežu u kojoj svako doprinosi na specifičan i autentičan način (npr. mama jednog deteta je napisala inspirativnu poruku o toleranciji koja je sada dostupna svima, neka druga će sašiti zavese za sve grupe, neka će nabaviti jastuke na kojima će deca moći udobno da odmaraju, itd.), jer kako vaspitačice kažu to su sve njihova deca, bez posebnog izdvajanja.

Vrtić je veoma moderan i lepo uređen. Moj prvi utisak je bio da se radi o privatnoj instituciji s obzirom na bogato i stimulativno uređenje. Preovlađuju vesele boje, različite dekoracije, mnoštvo igračaka i materijala za zabavu i korektivni rad. Delovi u prostoriji gde deca borave su podeljeni u zavisnosti od njihove funkcije. Tako na primer postoji deo za crtanje, kutak za pravljenje različitih objekata, pisanje, itd.

Imali smo priliku da obiđemo prostorije vrtića. Na ovaj način smo upoznali decu, družili se sa njima i stekli bolji utisak o njihovim pojedinačnim interesovanjijma i aktivnostima. Takođe, organizuje se veliki broj radionica sa različitim temama. Jedna od njih ticala se tolerancije s obzirom da je u tom periodu posete bio i svetski dan tolerancije. Bitno je napomenuti da se ideja o inkluziji i uvažavanju specifičnosti ovde i ostvaruje. Velika doza topline i empatičnosti sa kojom radnici ovog vrtića (prvenstveno vaspitačice) govore o deci, njihovom daljem razvoju i budućnosti daje dugoročne beneficije kako samoj deci tako i njihovim porodicama.

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju „Prof. Dr Cvetko Brajović“

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju „Prof. Dr Cvetko Brajović“

# data[].attributes.body
Prva zvanično organizovana poseta pripala je ovoj instituciji. Zgrada Zavoda nalazi se u okviru bolničkog kompleksa i kao takva je namenjena ambulantnom prijemu pacijenata. U okviru iste institucije postoji i stacionarni deo koji se nalazi u Lipovici. Prema rečima psihologa ovde borave deca i njihovi roditelji tokom određenog vremenskog perioda u kojem se klijentima pruža adekvatan tretman i podrška. Ali s obzirom da taj kompleks nismo imali prilike da vidimo držaću se opisa samog Zavoda. Naime, na teorijskom planu sama organizacija i način funkcionisanja su korektno zamišljeni. U sklopu jedne zgrade pacijentima je omogućeno da dobiju usluge različitih stručnjaka. Tretman je zamišljen na integralnom nivou, tako što će za jednu osobu svoju procenu i dijagnozu dati određen broj ljudi različitih profesija, time će se dobiti uvid u holističko funkcionisanje i prepreke koje ometaju adekvatan razvoj. Psiholog koja nas je ugostila istakla je da su osnovne funkcije ove ustanove prevencija, dijagnostika i rehabilitacija dece i odraslih sa različitim teškoćama u psihofiziološkom i govorno – jezičkom funkcionisanju. Pedijatrija, fizikalna medicina i rehabilitacija, neurologija, psihijatrija, medicinska i razvojna psihologija, defektologija i stomatologija su oblasti koje daju svoju procenu pacijenata. Utisak koji se stiče samim slušanjem takozvnog načina rada nešto je drugačiji u odnosu na sliku koju sam imala prilike da vidim. Način predstavljanja psihologa i njeno pojašnjenje pojedinih koncepata ostavljalo je utisak površnosti i preopširne priče koja nema određenu potporu u praksi. Sama poseta činila mi se neorganizovano. Nismo dobili priliku da vidimo kako rad sa klijentima funkcioniše na delu, niti da se upoznamo sa testovima koje oni koriste u proceni (za koje se navodi da su najznačajnije sredstvo u radu). Obavljen je kratak obilazak koji je više ličio na panoramsko razgledanje. U pojedine prostorije nismo mogli da uđemo jer su bile zaključane(EEG i senzorna soba), a poseta zubaru i rehabilitacionom delu nije na adekvatan način stvorila uvid u rad i tretman sa klijentima kao ni o tehničkoj osposobljenosti i sredstvima koja se koriste pri obavljanju ovih delatnosti.

Na osnovu ove posete stekla sam utisak da slika o zamišljenom načinu funkcionisanja mora da se niveliše sa realnošću. Jer koliko god da inicijalna ideja ima potencijala da pruži nešto konstruktivno sama praksa ipak odstupa od toga.

# data[].attributes.body
Vrlo motivišuća poseta.Čovek koji je osnovao ovo  udruženje dao nam je na neki način stimulaciju i veru da možemo da napravimo nešto novo i drugačije i da mozemo da se izborimo za neke novine i za neke svoje ambicije.Osnivač nam je ispričao nešto o nastanku samog udrženja o teškoćama koje su se našle na putu kao i o tome kakva je sama dinamika rada.Ispričao nam je nešto o svakom od ljudi koji tu žive,o onome što oni rade kao i o njihovim ulogama i obavezama.Sve u svemu interesantno iskustvo koje je u meni pokrenulo neka nova  pitanja.

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju

# data[].attributes.body
Ova poseta je za mene bila vrlo interesantna i korisna naročito zbog toga što me zanima medicinski kontekst.Žena koja nas je sprovela kroz ustanovu i koja nam je pričala o dinamici rada iste je psiholog i bila je vrlo prijatna i raspoložena za razgovor.Prošli smo kroz ustanovu i videli smo različite prostorije među kojima su igraonica,stomatološka ordinacija,sala za vežbanje.Generalno mi je ova poseta proširila vidike onoga šta sve psiholozi mogu da rade i na koji način.

# data[].attributes.body
Ova poseta za mene nije bila preterano korisna u tom smislu da sam mogla da vidim kako ta škola funcionise,kako izgleda čas,kakav je odnos profesora i učenika,ali je svakako bila vrlo zanimljiva.Imali smo priliku da se upoznamo sa vrlo interesantnom psihološkinjom koja nam je pričala o tome šta ona sve kao psiholog radi u toj školi,kao i o raznoraznim životnim preprekama koje je ona morala da prevaziđe.Neke izjave nisu bile preterano relevantne za naš cilj posete,ali je korisno čuti i upoznati se sa različitim percepcijama ljudi.

# data[].attributes.body
Ova poseta je za mene mozda bila emotivno najteza. Imala sam priliku da vidim decu koja imaju razlicite poremecaje, koji na neki svoj specifican nacin reaguju na isti. Zena (defektolog) nam je dala poprilicno detalje informacije o dijagnozi dece, njihovom ponasanju kada su dosli, kao i o njihovom razvoju toko borakva u toj ustanovi.Pricala nam je o tome kako koje dete reaguje na razne stimuluse, kako se ponasa kada izadje na ulici, kako reaguje na kritiku,itd. Ustanova ima jednog psihologa koji nam je dao informacije o ulozi psihologa, kao i o nacinu raspodele dece na osnovu poremecaja u razlicite sobe. Zakljucak vezan za ovu posetu jeste da je bila vrlo korisna za mene kao buduceg psihologa ali u isto vreme I vrlo emotivno teska.
Emilija Jeremic

# data[].attributes.body
Škola je namjena osobama sa oštećenim vidom. Kroz školu nas je sprovodila psihološkinja, Dok nas je sprovodila do sale u kojoj nam je držala predavanje pažnju smo privukao veliki broj dečijih radova. Osim toga, plakat za znakovnim jezikom i veliki broj Montesori igračaka (koje su takođe bile napravljene, ne kupljenje). Kroz razgovor sa njom saznala sam dosta informacija o radu interresornih komisija, o radu škole i samoj strukturi učenika. Davala nam je veliki broj primere iz svog iskustva, šta je njoj predstavljalo problem, šta joj je bilo teško i slično. Smataram da su sve infromacije koje nam je dala izuzetno korisne. Nakon toga obišli smo učionice, kabinete, kao i senzornu sobu (što se meni dopalo jer se do sada nisam susretala sa njima). Takođe, nailazila sam na veliki broj dečijih radova, diploma sa takmičenja i slično. Ono što me jako iznenadilo i oduševilo jeste što smo u toku obilska susretali sa nekoliko dece, a psihiološkinja je znala veliki svačije ime i u kojim segnemtima im je potrebna pomoć, što mi govori da je jako posvećna svom poslu. Ono što mi je zasmetalo jeste informacija da sve veći broj učitelja odbija da radi sa decom i da se zapošlavljavaju defektolozi.

# data[].attributes.headline
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu

# data[].attributes.subject
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu

# data[].attributes.body
Poseta ovoj ustanovi mi se jako dopala. Na samom početku, psiholog zaposlen u ustanovi nam je držao prezentaciju o cerebralnoj paralizi i upoznao nas sa uzrocima, sa tretmanom, teškoćama i slično, što nam je bilo jako korisno. Nakon toga smo obišli ustanovu da bismo mogli da vidimo kako zaista ustanova izgleda i funkcioniše. Kakvi su uslovi radi, mogućnosti, opremljenost , i slično. Jedino mi je žao zato što nismo imali priliku da duže boravimo sa decom i upoznamo sa njima. Nakon toga, psiholog nam je pokazao kako izgledaju testovi koje oni koristi.  Kako je on rekao teško je doći do testova, tako da ih je on samostalni napravio od raznih materijala i predmeta.  Smataram da je ova poseta jako značajna, jer smo dobili veliki broj korisnih informacija, kako na teoretskom nivou, tako i na praktičnom.

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu pedagogiju

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu pedagogiju

# data[].attributes.body
Poseta zavodu je bila prva poseta koju smo realizovali. Kako je bila prva i kako u toku dosadašnjeg studiranja nisam imala priliku za slične posete očekivala sam mnogo. Međutim, psiholološkinja koja nas je dočekala i sprovela kroz zgradu nam je davala informacije o samoj ustanovi, a ne preveliki broj stvarnih, konrekrtnih informacija. Informacije su uglavnom bile na opštijem nivou . Međutim iz njenih priča, zaključak koji bismo mogli izvesti jeste da glavni problem predstavlja komunikacija sa roditeljima (saradnja je otežena zbogtoga što roditelji često ne žele da prihvate).. Nakon upoznavanja sa radom ustanove, obišli smo zajednu zgradu (vrtić, stomatološku ordinaciju). Osoblje je pretežno medicinsko, što je i očekivano jer je ustanova prevenstveno medicinska, ali zaposleni su i psiholog i defektolog. Bez obzira na nedovoljan broj informacija, stekla sam utisak da je posao jako težak, zahtevan, kompleksan i da bi trebalo uzimati veliki broj uticaja i faktora u obzir i razmišljati na više nivoa.

# data[].attributes.body
Psihološkinja nas je ponudila kafom i pecivom, ležerno je pričala o izazovima svakodnevnog rada sa populacijom dece koja često potiču iz siromašnih porodica u Borči i kojima ona pruža ne samo psihološku već i materijalnu pomoć, što je za mene bilo zadivljujuće. Jako iskreno i bez dlake na jeziku, govorila je o svojim razočaranjima na fakultetu, zatim osećaja da nije kompetentna da obavlja posao psihologa u školi, zatim prekovremenog rada i ogromne požrtvovanosti da decu iz škole izvuče na pravi put. Mada je upitna njena metoda u podsticanju dece na učenje uticanjem na profesore da snize kriterijume za određenu decu, nesumnjiva je snaga volje i želje da ne dopusti da neka problematična deca ostanu na ulici ili sa uverenjem da se niko ne bori za njih. Upečatljivo mi je što na učenike deluje i samootkrivanjem, identifikovanjem sebe iz prošlosti sa tom decom i pokazivanjem da rad i trud mogu da dovedu do samostalne, ostvarene i uspešne osobe. Podelila nam je razne materijale i rekla da je na raspolaganju za bilo kakvo stručno savetovanje.

# data[].attributes.body
Naša bajka je prelepo uređen vrtić, sa dosta igračaka, raznobojnih objekata, dušeka na kojima se igraju, stoličica i raznih materijala od kojeg prave mala umetnička dela, kao pasulj, bojice, flomasteri, glina itd. U vrtiću se sprovodi program inkluzije dece sa smetnjama u razvoju u redovne grupe vrtića. Osoblje pored vaspitačica obuhvata i defektologa i medicinske sestre. Vaspitačice i defektolog koji su nas sprovodili kroz razne prostorije vrtića delovali su jako brižno prema deci i zainteresovano da im pruže ljubav i podršku. Jedna vaspitačica, tj. specijalna pedagoškinja sa višegodišnjim iskustvom nam je istakla značaj malih stvari u radu sa decom sa smetnjama u razvoju, kao i poverenje kao ključ napretka. Upravo je to ono što razvijaju u kontaktu sa svakim detetom – međusobno poverenje i nesebičnu podršku od vaspitača. Posebno mi se svideo akcenat na inkluziji različitosti, u podučavanju dece, kako nam je pričala jedna vaspitačica – ona izmišlja priče o netolerantnosti dece prema ’’drugačijem detetu’’, priče o segregaciji i diskriminaciji osoba koje se ne uklapaju u sliku tipične osobe društva, a koje su vredne same po sebi i korisne za društvo u kojem žive. U skladu s tom porukom delovale su i tri lutke koje se nalaze u jednoj prostoriji, svaka različite boje kože, ali zajedno. Deca koje smo sretali su delovala bezbrižno i igrala su se ili crtala. Sve u svemu, bila sam uverena da ta deca stiču lepe uspomene i imaju srećno detinjstvo, barem tokom dela dana koje provedu u vrtiću Naša bajka.

# data[].attributes.body
Osnivač i direktor udruženja Živimo zajedno srdačno nas je primio i govorio o životu ljudi koji veći deo svog dana provedu u zgradi kod Crvenog krsta. Ovoga puta to nisu bila deca, već odrasli, koji su delovali dobro uklopljeni u tu sredinu i prilično funkcionalni. Jedan od njih nas je i pozdravio i ispričao svoje viđenje razloga zbog kojeg je u grupi Živimo zajedno, a to je, kako je rekao, jer želi da pomogne svojim drugarima. Briljantna mi je bila ideja direktora da osmisli sistem plaćanja za obavljeni rad, npr. na pravljenju fascikli, što članovima grupe Živimo zajedno daje podstrek za neki aktivni pristup životu, a i mislim da povećava njihovu samoefikasnost i gura ih u pravcu još većeg osposobljavanja za samostalni život. Pohvalno je i to što je ovo udruženje nagrađeno za reciklažu, skupljanjem čepova, kao i što često daju predstave u raznim pozorištima u Srbiji. Direktor se bori za demarginalizaciju osoba sa Daunovim sindromom, nastojeći da kao udruženje budu što više vidljivi u javnosti, preko aktivnosti kojima se bave, kao i razmišljajući o projektu formiranja škole za glumu za ove ljude, koji su jako talentovani ali nedovoljno zastupljeni ili deligitimizovani kao ’’ameterski glumci’’. Sve u svemu, stekla sam utisak da članovi s direktorom žive sa puno entuzijazma i jako su druželjubivi i spremni za saradnju, što nam je potvrđeno i pozivom na volontiranje.

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju ,,Prof. dr Cvetko Brajović“

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju ,,Prof. dr Cvetko Brajović“

# data[].attributes.body
Ovo je bila prva poseta za koju se možda nismo dovoljno pripremili pa smo zato imali prevelika očekivanja da će nam psihološkinja koja nas je ugostila predstaviti istorijat i način rada zavoda, koji je u okviru bolnice. Za vreme predavanja smo mogli da čujemo graju dece iz vrtića koji je bio tik do sale u kojoj smo slušali prezentaciju i u tom vrtiću rade vaspitači i specijalni pedagozi koji animiraju dete dok čeka na primer pregled. Psihološkinja je manje iznela neke konkretne pojedinosti rada sa decom, a više je iznosila svoje implicitne teorije o kvalitetu obrazovanja koje dobije Filozofski fakultet u Beogradu u poređenju sa drugim, ’’manje elitnim’’ fakultetima. To nažalost nije bila jedina segregacija koju je ona implicirala. Posebno mi je upečatljiv i nezaboravan primer njen uvid kako nema nikakve razlike između roditelja koji su ambasadori i roditelja koji su prosto obični, jer svi oni brinu o svojoj deci, kao i da nije bitno da li se dete zove Šaćiri ili Leonardo, jer ona brine o svakom podjednako (problematična je ipak sama ta podela, kao i isticanje različitosti ova dva imena koja očito upućuje na dve različite nacionalnosti ili vere). S druge strane, korisne stvari koje sam uvidela jesu potreba za uključivanjem raznih struka u podršku dece sa smetnjama, kao i neophodnost veštine komuniciranja problema pre svega roditeljima, koji, kako nam je rečeno, često ne mogu da prihvate kakav i koliki problem ima njihovo dete.

# data[].attributes.body
Škola je delovala dobro opremljena i lepo uređena. Na hodnicima sam osim učenika primetila i dosta odraslih ljudi, kasnije nam je psihološkinja rekla da su to lični pratioci, koje angažuju roditelji da pruže dodatnu podršku deci. Ipak, zanimljivo je bilo njeno mišljenje da smatra da je takvih pratilaca bilo previše i da dugo obavljaju tu ulogu, čak i kada dete možda više nema potrebu za specijalnom pomoći te vrste.

Od nekadašnje škole za slabovide učenike, OŠ ,,Dragan Kovačević“ postala je bezbedno mesto za decu s raznim razvojnim teškoćama, sa individualizovanim pristupom svakom učeniku, pod sloganom Uz nas je lako – samostalno dete svako. Pored predmetne nastave, na sajtu škole se može saznati da postoji i korektivno-stimulativni rad, zatim pripremno-školski program kao i produženi boravak i sekcije.

Psihološkinja koja nas je ugostila davala je neke korisne informacije o procesu podučavanja dece s raznim razvojnim teškoćama, ili s hroničnim bolestima, naglašavajući uključenost raznih struka u osnaživanju te dece – osim psihologa, tu su i defektolozi, logopedi, specijalni pedagozi, vaspitači. Posebno upečatljiv je statistički podatak koji nam je iznela, da je neke godine više učenika koji su upisali fakultet bilo baš iz škole ,,Dragan Kovačević“ nego iz drugih škola koje uključuju samo redovnu populaciju. Njeno objašnjenje jeste da deca sa razvojnim smentnjama imaju manje predispozicije za obavljanje zanatskih delatnosti, za koje nije potreban fakultet, pa se usmeravaju na fakultetsko obrazovanje koje im je bliže i za koje ih škola dobro priprema. Sve u svemu, inkluzija u ovoj školi izgleda da se efikasno sprovodi i da daje rezultate. Učionice koje smo obišli bile su jako dobro i kreativno uređene, a deca koja smo sretali su delovala zadovoljna i zbrinuta.

# data[].attributes.body
Nakon posete „PU Venčić“ mi je bilo jako teško u emocionalnom smislu, jer sam prvi put bila u direktnom kontaktu sa decom koja imaju veće teškoće u razvoju, i to mi je bio dominantan utisak. Osetila sam se jako nesigurno u pogledu toga da ću, bez obzira na sve znanje koje steknemo na fakultetu, moći da adekvatno radim sa decom iz ove populacije. Ipak, ovi moji utisci nemaju veze sa načinom na koji smo tamo dočekani ili sa onim kako su se domaćini ponašali prema nama ili onim o čemu smo pričali. Naprotiv, Lucija, defektološkinja sa kojom smo imali priliku da razgovaramo nam je dala zaista mnogo korisnih informacija o svom radu u ovoj ustanovi. Svidelo mi se što nam je ispričala i početke svog rada – kako je učila od mentora, da je najviše učila kroz sam rad sa decom, i ove informacije su me „utešile“ kasnije kada su mi se slegli utisci. Rekla nam je da konstantno uči i dalje, nakon godina i godina rada sa decom, i da je zapravo baš to često lakši deo posla, a da je neretko najveći izazov komunikacija i saradnja sa roditeljima. Upravo te informacije su ono što smatram da je korisno da dobijemo u posetama ustanovama, da nam pokažu da ćemo i mi moći da se u budućnosti bavimo istim poslom, da ćemo i mi moći da naučimo kroz praktičan rad. Pored toga, izuzetno mi se svidelo i to što nam je pokazala različite igračke i rekvizite koji se koriste da bi deca kroz njih učila kako da obavljaju svakodnevne aktivnosti (održavanje higijene, doručak, ručak i sl). Svidelo mi se što nam je dala i širu sliku o tome šta još rade pored rada sa decom, pa nam je pričala o ekskurzijama, izletima, dodatnim programima (muzika, pozorište), danima koje deca iz vrtića provode se decom tipičnog razvoja, saradnji sa drugim ustanovama, saradnjom sa ustanovama za decu bez roditeljskog staranja itd. Lucija je bila vrlo otvorena da nam ispriča sve što rade, i da nam odgovori na sva pitanja koja smo imali. Jedino mi je žao što se razgovor odužio pa nismo stigli da vidimo senzornu sobu.

# data[].attributes.body
Priznaću da mi nije lako da sumiram svoje utiske iz posete vrtiću "Venčić". Za mene, ovo je bilo dosta emotivno iskustvo budući da pre ove posete nisam imala priliku da se na sličan način susretnem sa decom koja imaju potrebu za dodatnom podrškom, te stoga bih, ovu posetu mogla okarakterisati kao svoje vatreno krštenje. Upravo zato, i pored dominantnog utiska emocionalne "uzdrmanosti" koji sam imala, zaista sam bila oduševljena načinom rada i specifičnim senzibilitetom Lucije koja nas je dočekala i upoznala sa principima rada. Govoreći o svojoj emocionalnoj reakciji, istakla bih da je ona prvenstveno prouzrokovana pominjanjem toga da su mnoga deca koja pohađaju vrtić iz doma za nezbrinutu decu, te da su, od svojih roditelja ostavljeni zato što nisu "dovoljno dobri". Dodatno, nesaradljivost roditelja o kojoj je Lucija pričala, u slučajevima neke dece, ostavila mi je jak utisak. Upravo na tom mestu sam mogla da osetim u sebi da zaista imam intrinzičku potrebu da nekome otvorim oči i ukažem na to da su deca - deca, ma kakva ona bila i da je nekima potrebno malo više podrške u razvoju nego nekim drugim. Ma koliko bilo teško, uslovi rada, dostupni rekviziti, prostor u kome se radi čine mi se adekvatnim, ali moj dominantni utisak je upravo to sa kakvom lakoćom funkcionišu zaposleni, njihov kolektivistički duh i kohezivnost kao neophodni za prevazilaženja teških osećanja koja se mogu javiti radom na ovakvom mestu. Takođe, napomenula bih i da sam, kako sam ovom posetom otvorila sebi vrata realnosti rada sa decom sa potrebom za dodatnom podrškom, posle izvesnog vremena shvatila da "stičem imunitet" te da sam bila spremna za posete svim drugim institucijama i u daljim susretima sa decom i odraslima iz specifičnih populacija osećaj sažaljenja zamenjen je prihvatanjem i istinskom potrebom da pomognem i podržim razvoj.

# data[].attributes.body
Pomalo nepristupačan ulaz. Utisak da je u pitanju vrtić, stiče se, tek nakon ulaska u objekat, i možda se može naslutiti na osnovu klackalica i sprava napolju. Lep i stimulativan prostor unutra. Kada je u pitanju susret sa decom, isprva su mi osećanja bila pomešana. Prvi put sam videla više dece na okupu, od kojih su sva deca sa posebnim potrebama. Do sada sam ih uvek viđala u interakciji sa drugom decom koja nemaju poteškoće. Međutim, nakon par minuta, osetila sam veliku toplinu i  počela da ih posmatram kao decu, a ne kao decu sa  posebnim potrebama. Osetila sam  toplinu u njihovim pogledima.
Bliže sam se upoznala sa Apertovim sindromom. Devojčica sa cerebralnom, više spava, umrtvljena je zbog lekova. Stekla sam utisak da se nekako  svi igraju za sebe, ponekad dođe do interakcija među njima, ali mnogo manje nego kod dece bez teškoća. Više koriste igračke i druge predmete, da bi se zabavili,nego društvo drugih. Iznenadila sam se što nisu burno reagovali na nas nepoznate. Pomalo kao da nas nisu ni opazili, ili jesu, ali su se vratili svojim aktivnostima, uz poneki prilazak nama, pogled očima i slično, kako bi nam ipak dali do znanja da znaju da smo tu. Svi su poprilično mirni.
Žao mi što se samo 2 puta mesečno odvija interakcija između njih i druge dece u redovnim vrtićima. Smatram da bi na tome trebalo insistirati, radi razvijanja uz pomoć vršnjaka, razbijanja predrasuda i lakšeg prilagođavanja.

Imaju zvučne planere,  i meke priče, neke aktivnosti kroz knjige napravljene od pamuka, jasno strukturisan dan.  Na osnovu svega ovoga vidi se da se naporno radi na podsticanju njihovog razvoja.  Vaspitačica je istakla kako je uloga roditelja veoma važna, i da je veoma  bitna saradnja sa njima. Oni ponekad odbijaju da njihovo dete ima poteškoću. Takođe, nekad ne poštuju instrukcije vaspitača vezane za kućni rad kako bi se dete dodatno razvijalo,  te to može biti problem. Ističe se da je jako bitan dobar i saradljiv kolektiv, kako bi se izbeglo sagorevanje.
Utisak je da je, radi adekvatnijeg i boljeg razvoja dece sa teškoćama, neophodan naporan rad vaspitača, saradnja sa roditeljima, i uključivanje različitih aspekata koji podstiču njihov razvoj.
Volela bih da smo bili u prilici da obiđemo i ostale prostorije u ovom vrticu, i upoznamo i drugu decu.

Nikolina Stupar

# data[].attributes.headline
Dnevni boravak u Šekspirovoj  (student Ivana Milekić)

# data[].attributes.subject
Dnevni boravak u Šekspirovoj  (student Ivana Milekić)

# data[].attributes.body
Ova poseta je ostavila najači utisak na mene. Šekspirova je bila jedna od najuređenih od svih ustanova u kojima smo bili i radnici u ustanovi su veoma požrtvovaniu radu. Ovim ljudima treba odati veliko priznanje jer oni na žalost ne vide nikakve rezultate svog rada kako je rekla psiholog pomaci su milimetarski. U ovoj ustanovi imali smo prilike da vidimo ne poremećaje koji se ne mogu videti u drugim ustanovama.

# data[].attributes.headline
Poseta udruženju "Živimo zajedno" ( student Ivana Milekić)

# data[].attributes.subject
Poseta udruženju "Živimo zajedno" ( student Ivana Milekić)

# data[].attributes.body
Ovo je bila četvrta poseta ustanovama za mene ovo udruženje je bilo novitet u odnosu na prethodne posete jer smo se u njemu susreli sa odraslima a ne sa decom kao u ranijim posetama. Poseta ovoj ustanovi mi je pala teže nego poseta prethodnim ustanovama jer su u pitanju odralsli i to nije kao u prethodnim ustanovama ostavljalo nadu da će se stanje popraviti tokom vremena. Lepo je što smo imali prilike za direktan susret sa korsnicima. Osnivač i direktor nas je detaljno uputio u rad udruženja i pozvao da se pridružimo kao volonteri .

# data[].attributes.headline
Poseta Oš "zaga Malivuk" (student Ivana Milekić)

# data[].attributes.subject
Poseta Oš "zaga Malivuk" (student Ivana Milekić)

# data[].attributes.body
Ovo je za razliku od predhodne škole bila redovna škola u koju su bili uključeni učenici sa potrebom za dodatnom podrškom. Psihološkinja nas je lepo ugostila barem se oko toga potrudila ali je razgovor otišao previše u širinu. Nismo imali mogućnost da prodjemo kroz školu i stupimo u kontakt sa učenicima.

# data[].attributes.headline
Poseta OŠ "Dragan Kovačević" (student Ivana Milekić)

# data[].attributes.subject
Poseta OŠ "Dragan Kovačević" (student Ivana Milekić)

# data[].attributes.body
Ovo je bila druga poseta na kojoj sam ja bila. Ova škola ranije je bila prilagođena za slepe i slabovide učenike ali sada u njoj uče deca koja imaju različite vrste teškoća. Psihološkinja koja nas je ugostila je bila veoma otvorena za razgovor sa nama davala nam je konkretne primere i trudila se da nam što bolje opiše svoj rad. Ovo je bio prvi put da se nalazim u specijalnoj školi i prvi put sam se srela sa ovakvim načinom rada. Ljudi koji rade u školi su veoma požrtvovani u radu sa decom a to se moglo videti i kad smo obilazili školu i kada je psihološkinja nas vodila i objašjavala a pritom pratila decu koja su prolazila pored.svidelo mi se i to što smo imali mogućnost da obiđemo školu i da se upoznamo i porazgovaramo sa nekima od učenika.

# data[].attributes.headline
poseta Zavodu za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju (student Milekic Ivana)

# data[].attributes.subject
poseta Zavodu za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju (student Milekic Ivana)

# data[].attributes.body
Ovo je bila prva od poseta na koju sm otišla. Tokom ove posete sam dobila vrlo malo korisnih informacija, moguće i zbog toga što se sami nismo pripremili za dolazak u ustanovu pa smo veliki deo vremena potrošili na upoznavanje sa radom same ustanove. Takođe mi se nije svidelo to što je psihološkinja koja nas je tog dana ugostila davala veoma šture i opšte informacije o svom rdu sa pacijentima. Izbegavala je da nam da neke konkretne informacije o radu. Lično meni bi odgovaralo da nam je navela neki poseban slučaj. Takođe mi se nije svidelo što smo došli u vreme pauze i nismo imali mogućnost da se sretnemo sa ostalim stručnjacima koji rade u ustanovi.

# data[].attributes.headline
Vrtić ,,Venčić" (Student: Andrijana Ristić)

# data[].attributes.subject
Vrtić ,,Venčić" (Student: Andrijana Ristić)

# data[].attributes.body
Poseta vrtiću ,,Venčić" je ostavila veoma dubok i snažan utisak na mene. Prvi put sam imala priliku da se susretnem sa vrtićem u kome su isključivo deca sa posebnim potrebama; i nešto o čemu smo govorili do tada samo kroz teoriju, imali smo priliku i da doživimo, što je nužno u našoj profesiji. U razgovoru sa kolegama saznala sam da je i za njih ova poseta bila vrlo emotivna, i da su dosta razmišljali o stvarima o kojima nam pričala vaspitačica (defektolog po zanimanju), i o načinima pružanja pomoći, kako i deci, tako i ljudima koji su zaposleni u ovakvim ustanovama. Oni nisu vidljivi toliko u našem društvu, ne govori se dovoljno o njima, ne pomažemo im adekvatno, što znači da ne znamo dovoljno o njima i da još uvek nismo spremni da zaštitimo i najslabije u našem društvu. Ovaj vrtić se razlikuje u odnosu na sve druge. Počev od toga da je izolovan i ograđen kapijom, u njemu rade ljudi koji su specijalizovani za rad sa decom sa smetnjama u razvoju, dečije prostorije su takođe drugačije i sadrže sredstva prilgođena deci na adekvatan način pomoću kojih oni mogu da uče i napreduju, takođe vrtić ima i senzornu sobu. Deca su podeljena u grupe o kojima vaspitači vode računa. Mi smo taj dan imali priliku da se susretnemo sa jednom grupom i vaspitačicom zahvaljujući kojoj smo dosta naučili. Ona sa puno ljubavi i posvećenosti prilazi deci i zaista je neko ko vrlo odgovorno i predano radi svoj posao. Iz njene priče sam shvatila da i njoj, a i celom kolektivu prija zajednička saradnja i podrška i to što uvek mogu jedni na druge da se oslone i da potrže pomoć, ili savet. Oni se raduju svakom pomaku koje dete napravi, koji drugima možda deluje malo, ali njima je to toliko bitno i značajno. Nekad za učenje brige o sebi, pranje ruku, odlazak u toalet, potrebno je izdvojiti 3 meseca, ili 6 meseci kako bi dete to savladalo kada krene u vrtić. Vode računa o njihovim terapijama, i posebno im je stresno kada dete dobije epi napad i kad moraju da čekaju da dođe Hitna pomoć ukoliko je ozbiljnija situacija. Deca imaju obezbeđene obroke, igračke, idu na izlete i vaspitači se trude da im pruže dosta ljubavi, ali da održavaju i displinu, kako ne bi posustali u napredovanju. Čak i kada su u pitanju teška psihofizička oštećenja ono što je primarno jeste emocija i svako od njih reaguje na toplinu i ljubav i svako od njih može imati loš dan, kada reaguje plačem ili besom na određenu situaciju kao i svako od nas i zbog toga je jako bitno da govorimo o njima i da im pružamo podršku. Ne smemo okretati glavu i plašiti se nekog problema, važno je da svi damo doprinos i da se borimo da i oni budu uključeni u zajednicu i da poštujemo njihovo dostojanstvo. U vrtiću su pored dece koja žive sa svojom porodicom, takođe i deca iz ,,Zvečanske", jedan maleni dečak koji ima redak sindrom je dete iz ,,Zvečanske" koje su ostavili roditelji. On je izgubio jedno oko zbog infekcije, prstići su mu spojeni. On je jedna velika maza i uživa da sedi u krilu vaspitačice. Još jedna devojčica je bila iz ,,Zvečanske", ona se jako nestabilno kretala, ali je raširila ruke ka nama i želela je svakoga da zagrli. Dvojica dečaka su bili nemirniji, jedan od njih svoju ushićenost i radost iskazuje na jedan agresivniji način. Jednom se kod kuće zleteo i skočio mami na leđa dok je spavala na kauču od velike radosti. Ono na čemu vaspitači rade jeste kanalisanje određenih emocija i usvajanje novih obrazaca ponašanja. Nekad imaju problem i sa roditeljima koji ne sarađuju na adekvatan način, pa zbog toga dete ne može da nauči određene stvari. Ono što je vidno jeste da oni rade predano i vredno i da u situaciji gde otkazuje pomoć sistema, oni su ti koji svojom ljudskošću i plemenitošću pružaju pomoć onima kojima je najpotrebnija.

# data[].attributes.body
Emotivno vrlo teška poseta za mene lično. Imao sam priliku da se sretnem sa osobama koje boluju od poremećaja o kojima sam do sada samo čitao, i kao takva, poseta je ostavila snažan utisak na mene. Prvenstveno sam imao podeljeno mišljenje o osoblju ustanove, pre svega zbog medicinskog konteksta i ophođenja prema korisnicima usluga dnevnog boravka, ali opet postojalo je određeno poštovanje prema ljudima koji se bave ovim izuzetno teškim poslom. Za mene kao budućeg psihologa poražavajuć je bio upravo uvid da u radu sa korisnicima ne može postojati skoro nikakav napredak, te se na taj vidljiv način ne može uočiti nikakva promena koje će biti trajna. Jednostavno, saznanje da se ne može primetno pomoći ovim ljudima je izuzetno teška, a naročito imajući u vidu da se njihovo stanje s vremenom pogoršava. Ono što mi se ipak dopalo jeste bila opremljenost same ustanove te iz te perspektive omogućena im je možda mnogo bolja nega neko u bilo kojoj drugoj ustanovi koju smo posetili, ali meni se lično jednostavno nije dojmilo ophođenje prema korisnicima, ali to je opet moja laička perspektiva nekoga ko nema nikakvog iskustva u radu sa ovakvim osobama. Ipak, na nekim slučajevima smo mogli videti barem nekakav napredak barem u tom pogledu vaspitavanja odnosno uspostavljanja discipline koja nije postojala pre dolaska u dnevni boravak. Sve u svemu, najteža poseta od svih.
Igor Ivković

# data[].attributes.body
Ova poseta je bila po svemu vrhunac suočavanja sa brutalnom realnošću kada je reč o radu sa grupama koje su marginalizovane i niskog socialno-ekonomskog statusa. Iako se u potpunosti zasnivala na samom pričanju o radu, a ne i obilaskom škole, ipak sam stekao jasan uvid kako rad u ovakvim kontekstima izgleda. Psiholog koji radi u ovoj školi je primer pojedinca koji pokreće i sve ostale i koji svojom energijom diže celokupnu energiju u ostatku kolektiva. Ovde sam uvideo koliko zapravo ovakav posao može biti težak, koliko vremenski zahtevan i izuzetno naporan ako se njemu posveti na pravi način, a u ovakvim situacijama potpuna predanost i posvećenost su jedini načini da se postignu ikakvi rezultati. Mada je mnogima pristup psihologa škole možda bio odbojan i nekoristan meni je pomogao da shvatim kakve ličnosti mogu da se sretnu u ovom okruženju i kakve ličnosti zapravo moraju postojati na ovakvim mestima dok god je sistem kao takav nefunkcionalan pa da se težina sa pojedinca prenese na njega. Vrlo korisna poseta.
Igor Ivković

# data[].attributes.body
Na primeru ove škole sam imao prilike da uvidim kako izgleda po mom utisku dobro opremljena škola u kojoj takođe rade profesionalci posvećeni svome poslu, a pre svega školski psiholog koja nam je pokazivala školu. Iz samog formalnog dela o opštim informacijama o školi i radu u ovakvoj ustanovi mogli smo da steknemo dosta korisnih informacija o tome kako izgleda rad samog psihologa. Ono što je meni lično bilo prilično upečatljivo jeste bilo njeno poznavanje učenika koje smo sretali po hodnicima, ovo je bio indikator da je vrlo posvećena svome poslu. Kroz interakciju sa samim učenicima i njihovim predmetnim nastavnicima mogli smo da vidimo kako zapravo izgleda pristup rada prilagođen učenicima sa smetnjama, od čega je meni najupečatljiviji bio čas u kabinetu likovnog koji se ticao, ako me sećanje dobro služi, zdrave ishrane. Mogao sam videti određenu individualizovanost nastave koja me još tada navela da razmišljam kako bi zapravo izgledala situacija u osnovnoj školi koju sam ja pohađao, gde je bilo mnogo ponašajno problematične dece. Ono što sam shvatio jeste da je neophodna stimulacija đaka, nezavisno od toga da li imaju ili nemaju bilo kakav poremećaj. Jednostavno je potrebno školu učiniti bližom pojedincu i njegovim posebnim, ličnim potrebama. Tu je svakako i rad u manjim odeljenjima što je bio primer u ovoj osnovnoj školi, te je na taj način omogućena lakša kontrola situacije od strane nastavnika a zatim i lakše prenošenje znanja i rada sa učenicima.
Igor Ivković

# data[].attributes.body
Ovo je verovatno jedna od meni najdražih poseta, jer je celokupan pristup inkluziji bio vrlo dobro osmišljen sa vrlo uvidnim odnosima o potrebama kako dece sa smetnjama tako i njihovih vršnjaka koji nemaju smetnje. Od stručnjaka koji vode ustanovu odmah sam primetio ogromnu prisnost i posvećenost poslu koja se i kasnije pokazala u obilasku ustanove i kroz rad odnosno igru sa decom. U ovoj ustanovi se zaista pokazao značaj tog faktora ljubavi prema sopstvenom poslu i koliko je celokupna pozitivna atmosfera značajna za rad, jer upravo kroz posebnu posvećenost nekih pojedinaca ta posvećenost se prenosi i na sve ostale radnike kolektive, te i sam kolektiv kao takav znatno napreduje. Ovaj vrtić funkcioniše bolje nego mnogo drugih vrtića koje sam imao prilike da vidim iako postoje mnogi problemi infrastrukturnog karaktera. Vrtić se nalazi u predratnoj zgradi koja nikada nije predviđena za ovakvu ustanovu što proizvodi određene logističke probleme oko hranjenja dece, probleme sa toaletom, grejanjem odnosno izolacijom i druge. Takođe je bitno napomenuti, da od svih ustanova u kojima sa bio, ovde je postojala zapravo najveća interakcija, u vidu igre sa decom ali i samo posmatranje osoblja kako radi svoj posao, što je pored onog formalnog dela o informacijama o radu ustanove, od velikog, velikog značaja. Upravo je to suština ovakvih poseta, susresti se pravom radnom praksom.
Igor Ivković

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju „Prof. dr Cvetko Brajović“

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju „Prof. dr Cvetko Brajović“

# data[].attributes.body
Zavod je lociran u beogradskom bolničkom krugu i kao od takvog očekivao sam atmosferu koja je specifična za medicinski kontekst. Iz prostorija koje smo imali priliku da vidimo, zgrada je bila u mnogo boljem stanju nego što sam očekivao. Uz prostore za decu odnosno prostorija koja je namenski opremljena kao vrtić ali i prostorije posvećene dentalnoj higijeni, zgrada je delovala koliko toliko opremljena. Problem sa ovim aspektom utiska jeste što nisam uspeo najbolje da shvatim koliko je sama opremljenost određenim aparatima značajna. Ono što svakako jeste od važnosti jeste ograničenost prostora. Kao zgrada nije dovoljne veličine za institiuciju koja se bavi slučajevima iz cele zemlje. Pretpostavio sam da to predstavlja problem, što se moglo i čuti u prezentaciji koja nam je održana.

Prezentacija kao takva je mogla biti od veće koristi da smo svi kao grupa imali nekakvu predstavu kako će ovakve posete izgledati, ali ono što je meni bilo značajno jeste taj prvi susret sa stvarnom realnošću pozicija u kakvim se ovakva i slična ustanova nalaze. Takođe, shvatio sam zapravo težinu rada sa osobama koje imaju govorne smetnje, a težina zapravo leži u sporosti promena, odnosno ograničenost nas kao profesije u smislu primetnosti doprinosa. Ova iluzija da možemo učiniti mnogo će se dalje razbijati u određenim posetama, upravo ovog, kliničkog tipa. Još je potrebno osvrnuti se i na težinu rada koja proizilazi iz odnosa sa samim roditeljima dece sa smetnjama, kao nekim ko ima velikih problema da sagleda situaciju i problem svog deteta na pravi odnosno odgovarajući način.
Igor Ivković

# data[].attributes.body
Na internetu sam još pre posete pogledala promo video koji se snimljen sa zadatkom da predstavi ovu školu i zaista sam bila zaintrigirana i pozitivno iznenađena. Škola je zaista velika, ima puno prostorija i osoblje je, rekla bih, veoma posebno radu sa učenicima. Defektolog koja nas je ugostila, a koja je ujedno i zamenica direktora je bila puna informacija – i upoznala nas je radom škole – kako sa nastavnim, tako i sa administrativnim aspektom funkcionisanja. Ovo je bio možda i najinformativniji razgovor i najtemeljnija poseta na kojoj sam bila. Bili smo gotovo u svakoj učionici i grupi dece, imali smo priliku da se upoznamo sa njima, da obiđemo senzorne sobe, da vidimo primere IOP-a. Nastavnice su bile rade da podele svoja isksutva sa nama, pričale su o deci i njihovim potrebama, i generalno iskustvu u dosadašnjem radu.

Sve u svemu nadam se nastavku ovako (čini mi se) kvalitetnog rada u ovoj ustanovi.

# data[].attributes.attachment_link.title
Moja skola "Bosko Buha" - 55 godina rada

# data[].attributes.body
„Naša bajka“ je zaista bilo jedno bajkovito mesto, vratilo me je u vrtićke dane i zaista sam se na trenutak osetila kao dete na onim malim stolicama i raznovrsnim igračkama koje su bile na raspologanju. Moram da istaknem da je osoblje ovog vrtića bilo zaista prijatno i drago, zaista se vidi da im je stalo do toga što rade i veoma sam se lepo osećala u takvoj atmosferi. Dočekani smo kafom i sokom i ovo gostoprimstvo je bilo prvi dokaz njihove topline. Pored dela sa obraćanjem pošli smo u detaljnu posetu svim grupama koje su u tom trenutku bile u vrtiću. Već u hodnicima se video duh ove ustanove jer su bile slike dece i njihovi radovi. Dete je zaista u centru ove ustanove i veoma se pažnje obraćanja na obezbeđovanje podržavajućeg i otvorenog prostora za njihov razvoj. Jako mi je bilo lepo kad sam videla da se posvećuju aktuelnim događajima i obeležavaju razne dane, npr. dok smo mi bili u poseti aktuelna je bio dan tolerancije, te je tema čitave nedelje i svih igara i zadataka bila namenjena tolerantnosti među ljudima. Smatram da je o ovakvim temama veoma bitno pričati sa mlađim generacijama, kako bi se već na samom početku njihovog života razvila svest o razlikama i prihvatanju istih. I sama sam deo organizacije koja radi na sličnim projektima.

Generalno, ova poseta je odisala toplinom svih zaposlenih, ali i srećom sve dece koju smo imali prilike da vidimo, što direktno potvrđuje značaj i uspeh. Iako je ovo prvi vrtić koji je počeo sa inkluzijom koliko sam razumela, nismo imali prilike da vidimo mnogo dece sa teškoćama u razvoju, svega dvoje koliko se sećam. Međutim, posetili smo i sobu koja je mirna i namenjena smirivanju i radu sa takvom decom, što svedoči o razrađenom prostoru za takvu decu. Kao i u prethodnim ustanovama uglavnom su finansije vid slabosti i najvećeg prostora za napredak, tako da mi je žao jer finansijska sredstva za ulaganje u ovakve ustanove je zaista ulaganje u budućnost i nadam se da će se situacija u budućnosti malo promeniti.

# data[].attributes.headline
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju 

# data[].attributes.subject
Specijalna bolnica za cerebralnu paralizu i razvojnu neurologiju 

# data[].attributes.body
Kao druga poseta, ova ustanova je u okviru medicinskog kompleksa zapravo i sama medicinska, i psiholog koji nas je ugostio je dosta pričao iz medicinskog aspekta. Jednosatvno, ukoliko budemo radili u okviru medicinske ustanove moraćemo da ovladamo medicinskim diskursom i sagledavamo stvari iz tog aspekta. Početno predavanje koje nam je kolega psiholog održao je bilo veoma temeljno i usmereno na etimologiju, dijagnostiku i tretmane cerebralne paralize.

Nakon iscrpnog predavanja otišli smo u obilazak institucije, gde smo mogli da vidimo dečicu i majke po sobama i hodnicima. Ova dečica su uglavnom nasmejana, majke malo umorne ali voljne da se bore. Moram priznati da sam osećala određenu dozu straha i tuge, ova osećanja su mi se mešala pri pomisli na žrtvu roditelja i život istih kada svu svoju energiju i vreme daju na razvoj i specifične potrebe svog deteta.

Takođe, dobra stvar je bila što smo u psihologovom kabinetu imali priliku da se uživo upoznamo sa određenim testovima i rekvzitima koji se koriste u dijagnostičke svrhe, međutim, s obzirom na veliki red koji je čekao da ga psiholog primi želeli smo što pre da završimo sa ovim delom.

Sve u svemu ostalo mi je u lepom sećanju ova poseta – detaljna sa teorijskog aspekta i znanja koja smo primili, a opet i bogata pri pogledu na stvarnost i stanje u ustanovi.

# data[].attributes.headline
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju „Prof. dr. Cvetko Brajović“

# data[].attributes.subject
Zavod za psihofiziološke poremećaje i govornu patologiju „Prof. dr. Cvetko Brajović“

# data[].attributes.body
Ovo je bila prva poseta među posetama. Zgrada je u bolničkom kompleksu i veoma je stara, rekla bih i oronula u nekim delovima. Gerontologija je na spratovima, dok je pedijatrijsko odeljenje u prizemlju i

Psihološkinja koja nas je ugostila je dosta naširoko pričala o svom iskustvo, ali je pravila jako velike digresije i često nije konkretno odgovarala na pitanja koja smo je pitali. Spominjala je generalno iskustvo u radu sa roditeljima, kako je njihova podrška tokom samog procesa lečenja i dijagnostifikovanja bitna, takođe dosta je govorila o nekoj svojoj ličnoj filozofiji (koja je nekad nadilazila polje rada zavoda, već se doticala i političkih tema i stanja u samoj državi). Nakon razgovora obišli smo prostorije ustanove, međutim – pošto je bila pauza nije bilo puno ljudi. Obišli smo vrtić u okviru zavoda u kojem je bilo troje dece, kao i stomatološku ordinaciju sa veoma pozitivnom i prijatnom lekarkom. Podigli smo svest da su deci sa određenim vrstama poteškoća neke naizgled veoma svakodnevne i jednostavne stvari, poput odlaska kod stomatologa jako komplikovane jer ne postoji puno stomatologa koji su obučeni za rad sa malom decom sa poteškoćama. Ovo zaista otežava vođenje računa o higijeni kao takvoj, što je veoma razočaravavjuće i tužno.

Generalni zaključak da je najveći problem odnos sa roditeljima i njihovo (ne)prihvatanje činjenice da njihovo dete nije tipično, tako da ovde vidim veliki prostor za rad.