# data[].attributes.attachment_link.readable_text
BRUXELLES: Lobbyisterne i spidsen for Europas største teleselskaber, tech-virksomheder, pelsavlere og elselskaber er danskere. Det samme er manden, der repræsenterer Facebook i Bruxelles. Det er danskere, der kører EU-kontorerne for gødningsproducenter og for sammenslutningen for intelligente transportsystemer.

Sandsynligvis har du aldrig hørt om dem. Men de repræsenterer milliardindustrier og tusindvis af virksomheder i kampen om den politiske dagsorden i Bruxelles.

I modsætningen til de danske organisationer, virksomheder, myndighedskontorer med flere, der også er til stede blandt de anslået 15-30.000 lobbyister i EU-hovedstaden, har de lagt den nationale hat på hylden for at være talerør for særinteresser.

"Jeg skal være stemmen for industrien - plus jeg skal være dens høreapparat," siger Kristian Ruby, generalsekretær for Eurelectric, der repræsenterer den europæiske elbranche, fra kulkraftværkerne og vindmøllefabrikanterne til dem, der distribuerer og handler med strømmen, der kommer ud af dem.

Tilsammen står hans medlemmer for en omsætning på over 1.500 milliarder kroner årligt og tæller over 3.500 virksomheder.

Myten om de beskidte lobbyister
Han vil gerne gøre op med det billede, som nogle har af "de beskidte lobbyister og de rene politikere", når det kommer til at påvirke de europæiske lovmagere i EU-Kommissionen, Ministerrådet og Europa-Parlamentet.

"I gamle dage var der en forestilling om, at industrien bare kunne komme og sige, hvordan det skulle være. Men virkelighedens verden er, at politik i dag er meget mere komplekst. Det skabes i samspil mellem aktører i institutionerne, ngo'erne og pressen, der alle er med til at forme diskussionerne og sætte dagsordenen. Og man bliver nødt til at arbejde med alle de aktører for at blive hørt på den rigtige måde," siger Kristian Ruby.

Ifølge Lise Fuhr, der repræsenterer de 37 store teleselskaber, der står for 70 procent af investeringskapitalen i den europæiske bredbåndsinfrastruktur, er det helt nødvendigt for virksomhederne at blande sig.

"Der er så afsindigt mange områder, man som parlamentariker eller kommissær skal forholde sig til. Der kan de ende med at lave noget uhensigtsmæssigt, hvis de ikke får input fra industrien, forbrugere og andre, der bliver berørte," siger generaldirektøren for Etno, hvis medlemmer tæller mastodonter som TDC, Telia og Deutsche Telekom.

Hun nævner mange menneskers yndlings-hadeeksempel. Det velmenende, men stærkt kritiserede stykke EU-lovgivning, der tvinger de europæiske internetbrugere til konstant, men også tit bevidstløst, at forholde sig til cookies, når de surfer på internettet. Det er endda i den mere lette ende på hendes felt.

"Udfordringen med teleområdet er, at det er frygteligt komplekst og frygteligt usexet. For der er jo ingen af os, der tænker over vores forbindelser, så længe de virker. Og der er meget få brugere, der tænker over, hvad der sker, når man piller ved reguleringen," siger Lise Fuhr.

Prominente damer
I efteråret endte Lise Fuhr på toppen af en prestigefyldt liste udformet af EU-hofmediet Politico over de mest indflydelsesrige kvinder i Bruxelles i selskab med en række andre prominente damer.

Blandt disse såkaldte tech-titaner var der også en anden dansker: Cecilia Bonefeld-Dahl, der repræsenterer 25-30.000 it-virksomheder i DigitalEurope, der ubetinget er den største it-brancheforening i EU-landskabet med medlemmer som Amazon og Google.

"EU er blevet verdens navle for digital lovgivning. Washington er ikke engang tæt på," siger generaldirektøren for DigitalEurope.

Hun peger på det væld af områder, hvor EU spiller ind på den digitale dagsorden og omvendt. Fra databeskyttelse over cybersikkerhed til konkurrencepolitikken, hvor den danske konkurrencekommissær Margrethe Vestager stanger bøder ud til nogle af it-verdenens tungeste spillere for at forhindre dem i at misbruge deres dominans.

Se mere til EU
Der er også andre danskere i toppen af tech-området. Facebook har danske Thomas Myrup Kristensen som EU-chef. Hos CCIA, der lobbyer for mere åbne markeder, systemer og konkurrence på it-området på vegne af virksomheder som Google, Netflix og Uber, hedder chefen Christian Borggreen.

Men selv om der er en del danskere i gamet i Bruxelles, er der langtfra nok fokus på EU hjemmefra, lyder det fra Cecilia Bonefeld-Dahl.

"Landene har ret stor magt hernede, og Danmark er en frontrunner. Vi er meget liberale, vi er altid med på innovationen. Hvis vi havde endnu mere politisk fokus derhjemme på den indflydelse, vi kunne få på Europa, så ville vi på alle måder vinde ved det. Det er lidt ærgerligt," siger hun, men gør klart, at det langtfra begrænser sig til Danmark.

"Jeg er blevet overrasket over, hvor lidt dem ude i landene ved om EU. De har selvfølgelig travlt med at blive genvalgt. Men 90-95 procent af reguleringen på det her område foregår altså hernede. Så der er en opgave i at vække politikerne," siger hun.

Store og små fisk
Ligesom de øvrige lobbychefer skal Cecilia Bonefeld-Dahl formå at favne virksomheder, som også er hinandens konkurrenter, og som har forskellige interesser, alt efter om de er små europæiske virksomheder eller store internationale giganter. Der må man en gang imellem vælge sine kampe, lyder det fra generaldirektøren.

"Det handler også om at appellere til selskaberne og sige, hvis I bare begynder at bekrige hinanden internt, fordi I har forskellige holdninger, så er det hele jo ligegyldigt."

"Der er det også heldigt, at vi har nogle regler, der gør det muligt at træffe flertalsbeslutninger. Så det kan godt kan være, du er et verdensledende kæmpefirma. Men her er du i mindretal, så tough luck. Det gør ikke altid én rasende populær. Men det er også en del af mit job," siger Cecilia Bonefeld-Dahl med et grin.

Minkgiganten Danmark
Hvor danske virksomheder og interessegrupper ofte er de små fisk i det store hav hos de store interesseorganisationer i Bruxelles, er det anderledes for Mette Lykke Nielsen, der repræsenterer pelsindustrien på EU-plan.

Her fylder Danmark som EU's absolut største eksportør af minkskind godt op i Fur Europe, der er paraplyorganisation for europæiske avlere, garverierne, handelsfolk og auktionshuse samlet i over 40 nationale medlemsorganisationer rundt omkring i Europa.

"Danmark er jo den største producent, men det betyder ikke, at de har en særlig position i, hvordan vi vægter vores arbejde her på kontoret," siger hun.

Pas på dominoeffekten
Hendes job er at holde øje med al ny EU-lovgivning, der kan påvirke industrien, fra dyrevelfærdslovgivning over handelspolitik til miljø og bæredygtighed.

Hendes skrækeksempel er det forbud mod salg af sælskind i EU, som blev vedtaget for små ti år siden. Men organisationen bruger også enormt meget krudt på at påvirke myndighederne ude i landene - især hvis der er forbud mod pelsdyrhold på vej.

"Vi er bekymret for en eventuel dominoeffekt. Et forbud i ét land har kæmpe betydning i hele Europa, for de diskussioner holder sig ikke inden for landegrænser. Derfor bliver vi nødt til at kæmpe. Det betyder, at alle midler og alle kræfter kastes ind, hvis der er et forbud på vej," siger Mette Lykke Nielsen.

Derfor rejser hun og de ti ansatte på kontoret i Bruxelles også meget rundt i Europa. Og her er det en fordel at have et hold, der er sammensat af mange forskellige nationaliteter, der også kender kulturerne.

"Det er ikke altid, at en direkte dansk kultur er særlig hjælpsom. Der er det godt at vide, at hvis man lige masserer lidt her, så går det nemmere med at få samme budskab ind," siger hun.

Danskerne er vellidte
Både hun og de øvrige danske lobbychefer understreger, at danskerne generelt bringer en åbenhed og en uhierarkisk tilgang med sig til det internationale miljø i Bruxelles, som er sund for det EU-maskineri, der ellers godt kan være lidt stift. Men alt med måde.

"Danskere er meget vellidte i EU-systemet og kendt for at være meget løsningsorienterede. Men på den negative side er de også kendt for at være ufatteligt direkte. Og jeg tror ikke nødvendigvis, at det altid er en god ting. Som danskere ser vi ingen grund til at pakke det ind i pænt papir, hvis man kan få noget ud og få det sagt. Og det kan støde folk. Det har jeg tænkt meget over, når jeg forhandler," siger Mette Lykke Nielsen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Her er EU's danske lobbystjerner, du aldrig har hørt om

# data[].attributes.attachment_link.description
BRUXELLES: Lobbyisterne i spidsen for Europas største teleselskaber, tech-virksomheder, pelsavlere og elselskaber er danskere. Det samme er manden, der repræsenterer Facebook i Bruxelles. Det er danskere, der kører EU-kontorerne for gødningsproducenter og for sammenslutningen for intelligente transportsystemer. Sandsynligvis har du aldrig hørt om dem.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvis du ser en artikel, du gerne vil læse lidt senere, kan du klikke på dette ikon

Så bliver artiklen føjet til din læseliste, som du altid kan finde her, så du kan læse videre hvor du vil og når du vil.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Lobbyisme har en dårlig klang, fordi folk ikke forstår det"

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvis du ser en artikel, du gerne vil læse lidt senere, kan du klikke på dette ikon Så bliver artiklen føjet til din læseliste, som du altid kan finde her, så du kan læse videre hvor du vil og når du vil.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Af Gert Tinggaard Svendsen
Professor i statskundskab, Aarhus Universitet
og Urs Steiner Brandt
Lektor i økonomi, Syddansk Universitet
Bør lobbyisme reguleres i EU? Hovedsvaret er ja, fordi producentinteresser favoriseres på bekostning af forbrugerinteresser. Lobbyisme udgør derfor en alvorlig hæmsko for EU, som ønsker at øge konkurrenceevnen og blive den førende økonomi i verden.

Godt nok kan lobbyisme bibringe nyttig information til beslutningstagerne, men problemet opstår, hvis kun den ene part kommer til orde. Så når der, som i EU, er fri konkurrence mellem interessegrupper, så er det vanskeligt for de almene interesser at gøre deres indflydelse gældende. Hvorfor?

Fordi producenterne typisk har koncentrerede fordele af en given regulering, som beskytter deres marked, hvorimod forbrugerne/skatteyderne har spredte fordele af frihandel. Så selvom alle forbrugere i EU samlet ville få en stor økonomisk fordel af for eksempel en liberalisering på sukkerområdet, hvem skal da tage initiativet? Den enkelte sukkerforbruger vil kun opnå en lille fordel derved og skal selv dække alle omkostninger ved at lave den nødvendige lobbyisme.

Modsat har sukkerproducenterne en stærk økonomisk tilskyndelse til at beskytte deres marked og privilegier. Derfor kan det bedre betale sig for producenterne at ansætte lobbyister til at fremme deres sag, fordi omkostningerne herved er mindre end det, de får ud af det. Et rammende eksempel på vellykket lobbyisme er den fælles landbrugspolitik, som rammer skatteydere og forbrugere hårdt på grund af de store tilskud og kunstigt høje priser.

Mere gennemsigtighed i USA
Der mangler således fælles spilleregler for god og dårlig lobbyisme-adfærd. Til sammenligning er lobbyisme-aktiviteter i USA mere gennemsigtige end i EU. Den amerikanske lovgivning kræver, at lobbyister registrerer sig, hvis de vil have adgang. For øjeblikket er cirka 12.000 lobbyister registreret på føderalt niveau i Washington D.C., mens cirka 47.000 er registreret på delstatsniveau.

Klare spilleregler vil også vil mindske risikoen for korruption. For øjeblikket er det EU's anti-korruptionsbureau, OLAF, der modtager klager fra de ansatte. Men OLAF er ikke en uafhængig enhed, og 'whistleblowing' er blevet straffet snarere end belønnet i EU-systemet.

Inspireret af de hidtidige erfaringer samt den amerikanske lovgivning på området, giver bogen The Politics of Persuasion - Should Lobbying be Regulated in the EU? følgende otte policy-anbefalinger:

1. Alle lobbyister skal registreres for at få adgang til EU-systemet

2. Alle lobby-aktiviteter skal afrapporteres af interessegrupper hvert halve år

3. Dokumentationen om lobbyister og deres aktiviteter skal gøres frit tilgængelig på en hjemmeside

4. Der skal defineres klare spilleregler for lobbyisters adfærd og indføres sanktioner ved brud herpå

5. Automatisk inddragelse af både producenter og forbrugere i lovgivningsprocessen

6. Magten i EU kan decentraliseres yderligere for derved at øge omkostningerne ved lobbyisme

7. Etablering af en stærk og uafhængig anti-korruptionsenhed kan bekæmpe korruption

8. 'Whistleblowing' bør belønnes

# data[].attributes.attachment_link.description
DEBAT: Der mangler fælles spilleregler for god og dårlig lobbyismeadfærd i EU, og derfor bør man skæve til USA, hvor der er mere gennemsigtighed. Det mener forskerne og forfatterne bag en ny bog om lobbyisme, Gert Tinggaard Svendsen og Urs Steiner Brandt.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lissabontraktaten

Formål: At gøre EU mere demokratisk og effektivt og bedre i stand til at håndtere globale problemer, såsom klimaforandringer, med én stemme.

Største forandringer: Flere beføjelser til Europa-Parlamentet, ændring af Rådets afstemningsprocedurer og indførelse af borgerinitiativet, en fast formand for Det Europæiske Råd, en højtstående repræsentant for udenrigsanliggender samt en ny diplomatisk tjeneste for EU.

I Lissabontraktaten fastsættes:
- EU's beføjelser
- EU-landenes beføjelser
- fælles beføjelser.

EU's mål og værdier er fastlagt i Lissabontraktaten og EU's charter om grundlæggende rettigheder.
Den fuldstændige tekst til Lissabontraktaten
Traktaten om en forfatning for Europa (2004) - med samme formål som Lissabontraktaten - blev underskrevet, men aldrig ratificeret.

Nicetraktaten

Formål: At ændre den institutionelle struktur, så EU kunne fungere effektivt efter udvidelsen til 25 medlemslande.

Største forandringer: Indførelse af metoder til at ændre Kommissionens sammensætning og omdefinering af Rådets afstemningssystem.
Den fuldstændige tekst til Nicetraktaten
Amsterdamtraktaten

Formål: At ændre den institutionelle struktur for at forberede EU på nye landes tiltræden.

Største forandringer: Ændring, omnummerering og konsolidering af EU's og EØF's traktater. Indførelse af en mere gennemsigtig beslutningsproces (øget anvendelse af den almindelige lovgivningsprocedure).
Den fuldstændige tekst til Amsterdamtraktaten
Traktaten om Den Europæiske Union - Maastrichttraktaten

Formål: Forberedelse til Den Europæiske Monetære Union og indførelse af elementer af en politisk union (EU-borgerskab, fælles politik for udenrigsanliggender og indre anliggender).

Største forandringer: Oprettelse af Den Europæiske Union og indførelse af den fælles beslutningsprocedure, der giver Parlamentet mere indflydelse på beslutningsprocessen. Indførelse af nye samarbejdsformer for medlemslandenes regeringer - for eksempel angående forsvar og retlige og indre anliggender.
Den fuldstændige tekst til Maastrichttraktaten
Den europæiske fælles akt

Underskrevet: 17. februar 1986 (Luxembourg)/28. februar 1986 (Haag)

Trådte i kraft: 1. juli 1987

Formål: At ændre den institutionelle struktur for at forberede EU på Portugals og Spaniens tiltræden og fremskynde beslutningsprocedurerne som forberedelse på det indre marked.

Største forandringer: Øget brug af afstemning med kvalificeret flertal i Rådet (hvilket gør det sværere for et enkelt land at nedlægge veto mod et lovgivningsforslag) og indførelse af procedurer for samarbejde og udtalelse, som giver Parlamentet mere indflydelse.
Den fuldstændige tekst til Den Europæiske Fællesakt
Fusionstraktaten - Bruxellestraktaten

Formål: At strømline de europæiske institutioner.

Største forandringer: Oprettelse af en fælles Kommission og et fælles Råd for de dengang tre europæiske fællesskaber (EØF, Euratom og EKSF). Ophævet af Amsterdamtraktaten.
Den fuldstændige tekst til fusionstraktaten
Romtraktaterne: EØF- og EURATOM-traktaterne

Formål: Oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EØF) og Det Europæiske Atomenergifællesskab(Euratom).

Største forandringer: Udvidelse af den europæiske integration til også at omfatte generelt økonomisk samarbejde.
Den fuldstændige tekst til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab
Den fuldstændige tekst til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab
Traktat om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab

Underskrevet: 18. april 1951

Trådte i kraft: 23. juli 1952
Den fuldstændige tekst til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab
Udløb: 23. juli 2002

Formål: At skabe indbyrdes afhængighed af kul og stål mellem landene, således at et land ikke længere ville være i stand til at mobilisere sine væbnede styrker, uden de andre lande vidste af det. Dette mindskede mistilliden og spændingerne efter anden verdenskrig. EKSF-traktaten udløb i 2002.

# data[].attributes.attachment_link.description
Formål: At gøre EU mere demokratisk og effektivt og bedre i stand til at håndtere globale problemer, såsom klimaforandringer, med én stemme. Største forandringer: Flere beføjelser til Europa-Parlamentet, ændring af Rådets afstemningsprocedurer og indførelse af borgerinitiativet, en fast formand for Det Europæiske Råd, en højtstående repræsentant for udenrigsanliggender samt en ny diplomatisk tjeneste for EU.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvorfor EU og hvorfor tættere integration?

EU blev oprindelig dannet som et samarbejde omkring forpligtende ordninger for handel og told. Det hed det europæiske fællesmarked (Romtraktaten 1957), som 6 lande (Benelux, Tyskland, Frankrig og Italien) skrev under på.
Der stod i indledningen til Romtraktaten noget om en "stadig tættere sammenslutning", og det er fortsat målet. Rent konkret var det dog samarbejdet om handel og økonomisk udveksling, man især kredsede om i starten.
Hensigten var dels, at man ville stimulere til økonomisk udvikling igennem mere frihandel og dels at opbygge forpligtende samarbejde, så landene ikke risikerede at gå i krig med hinanden, som man havde set det i I. og II. Verdenskrig.

Derfor skulle man lave en toldunion og et fællesmarked med fri bevægelighed for kapital og arbejdskraft. En toldunion har noget at gøre med handel mellem lande. Når et land lægger told på en vare, bliver det vanskeligere for producenten af varen at komme ind på markedet. Med det europæiske samarbejdes toldunion skal tolden mellem landene afskaffes, så handelen fremmes. Så ville man opbygge gensidig afhængighed af hinanden. Fri bevægelighed af kapital vil sige, at penge frit kan føres over grænserne.
Siden kom mange nye medlemslande til, og samarbejdet blev udbygget med fælles valuta og fælles politikker på en lang række områder.
Der er forskellige holdninger til EU, og de bunder i forskellige politiske og ideologiske udgangspunkter.

Skema 1: Integrationsniveauer

Forklaringer: konføderal: mellemstatsligt samarbejde på nogle områder, dvs landene skal være enige. Føderalisme: Fastlæggelse af magtdeling mellem center og enkeltstater på en forpligtende måde og overnational beslutningstagning på en lang række områder.

Skemaet ovenover viser en model for fremadskridende og stadig mere omfattende og forpligtende økonomisk og politisk integration.
I begyndelsen er integrationen mest økonomisk. Man laver f.eks. et frihandelsområde, hvor man nedtrapper told på handel mellem lande, som selv bestemmer toldsatserne over for tredjelande (f.eks. USA eller Japan). Et sådant samarbejde havde man i EFTA (European Free Trade Area), som Danmark var med i, før landet blev medlem af EEC/EF i januar 1973.

Told- og handelspolitik
Det europæiske økonomiske samarbejde (Romtraktaten) var mere forpligtende, idet der indgik en aftale om toldunion. I en toldunion ikke alene nedtrapper man told mellem landene; man har fælles toldsatser over for tredjelande (altså andre lande end de, der er med i toldunionen, f.eks. USA). Det er simpelthen toldunionen, der fører denne del af handelspolitikken på medlemslandenes vegne, dvs Danmark opgav sin selvstændige toldpolitik, da landet blev medlem af Det europæiske Fællesmarked, som EU hed dengang.

Landbrugspolitik fælles
Dertil kom landbrugsordninger, hvor man laver fælles støtteordninger for landbruget og opbygger et landbrugsvaremarked, der skulle skabe:
1) sikkerhed for forsyning med landbrugsvarer på det europæiske fødevaremarked og stabilisere landmændene indkomster, og som også indbefattede
2) ordninger for eksport af landbrugsvarer ud af området.

Med 1) udvikledes landbrugspolitikken som et højprissystem for landbrugsvarer.
Rå- og fødevarer kan traditionelt svinge meget i pris. Det forsøgte man at forhindre ved at lave et system til stabilisering af priserne. For at sikre landbrugernes indkomster kunne Kommissionen fastlægge såkaldte interventionspriser (minimalpriser) for vigtige landbrugsvarer. Hvis priserne var på vej ned under interventionsprisen købte Kommissionen op i den pågældende vare for at sikre prisen. Det kunne føre til overskudslagre af landbrugsprodukter. Hvis prisen gik ud over den øvre grænse (retningsgivende pris), solgte man fra lager. I 2003 vedtog man en reform af landbrugspolitikken, så man begyndte at gå væk fra højprisordningerne og over til mere direkte støtte (arealstøtte, braklægningsstøtte o.lign.).

2) Efter krigen var landbrugsproduktionen i Europa langt under niveauet fra før II. Verdenskrig. Meningen med højprissystemet var da også at stimulere til øget produktion, så man ville stå stærkere i en evt. ny krigssituation. Det blev en succes over alle grænser. Landbrugsordningernes incitamentpriser førte til en eksplosion i udbuddet over nogle år, så der i EF blev produceret betydelig mere, end man selv kunne konsumere. De såkaldte eksportrestitutioner blev en del af støttesystemet, der hjalp til at få eksporteret landbrugsvarer ud af EF/EU til konkurrencedygtige priser. Når verdensmarkedsprisen på en landbrugsvare lå over EU-prisen, gav man støtte til - set ud fra landmandens perspektiv - at få den i niveau med EF-prisen, så eksport blev mulig. Det blev imidlertid kritiseret stærkt af mange u-lande ved internationale handelsforhandlinger, da EU-landbruget herved kommer til at udkonkurrere u-landsproducenter.

Efter 2003 reformen er landbrugspolitikken drejet i retning ad landdistriktspolitikken, hvor man forsøger at lave miljøansvarlig produktion og udvikle landdistrikterne. Men der er stadig rester af det oprindelige system, f.eks. eksportrestitutioner og interventionspriser. Fra at udgøre omkring halvdelen af EU's samlede budget er landbrugsordningerne nu nede på nærmere 1/3 (2015). Det kan siges at være uheldigt med landbrugsordninger, der er udformet sådan, at de giver incitamenter til produktionsforøgelse, når behovet for fødevarer i øvrigt er dækket. Det kan give miljøvirkninger, og det kan gøre det vanskeligere at få effektiv ressourcefordeling, så tingene produceres der, hvor det kan gøres bedst og billigst (f.eks. i nogle af u-landene eller de nye økonomier/tidligere u-lande). I de senere år har EU forsøgt at reducere interventionspriserne, basisprisen der betales for et landbrugsprodukt, men det møder ofte modstand fra landbrugsorganisationerne, der henviser til, at prisen ligger under deres produktionsomkostninger.

Man kan se en del af baggrunden for dannelse af det europæiske økonomiske samarbejde som et slags kompromis mellem tyske og franske interesser. De to lande var dominerende i samarbejdet og har været det siden. Det var de gamle fjender fra tre krige (1871, 1914 og 1940), der fandt sammen, tvunget af nødvendigheden. Tyskland var interesseret i at få sikre afsætnoingsmarkeder for den store tyske industri, og Frankrig havde et stort eksporterende landbrug, hvor en relativt stor del af den franske befolkning dengang var beskæftiget. Ved at lave et fælles marked for industrivarer og nogle landbrugsordninger, som kunne sikre et udkomme for landmændene, forenede man interesserne for de to lande.

Fællesmarked/Det indre Marked
Et fællesmarked indebærer endvidere, at der skal laves markeder for fri bevægelighed af kapital (penge og investeringer), samt af arbejdskraft.
Denne del af integrationen blev forstærket i 1986 med vedtagelsen af Den europæiske Fællesakt, som skulle sikre fri bevægelighed af varer, tjenester, kapital og personer inden for Det indre Marked i EF-området. En del af arbejdet med opbygning af Det indre Marked bestod i at fjerne tekniske handelshindringer for eksport og import.
Efter at man havde fået nedbragt tolden på varer og tjenester mellem landene, så man, at der stadig var mange hindringer for frihandel. Det kunne f.eks. være tekniske handelshindringer. Et land har f.eks. lavet bestemmelser om bilers udstødning, der gør det svært for andre landes bilffabrikanter at komme ind på markedet, hvis det er besværligt og dyrt at implementere denne nye teknik i bilerne.
For at undgå det lavede man efter vedtagelsen af Den europæiske Fællesakt op imod 300 harmoniseringsdirektiver, der skulle sikre fælles EU standarder og normer for produkters og tjenesteydelsers udformning, så disse vil kunne sælges på hele EU-markedet.

Valutapolitik
Fra begyndelsen af 1970'erne indså man endvidere et behov for at koordinere valutapolitikken. Det skete, da det valutasystem, som var blevet bygget op på især amerikansk initiativ, begyndte at få problemer. Det var et system, der byggede på, at landene havde en fast valutakurs i forhold til amerikanske dollar. Dollaren var så forankret i en fast guldpris og dermed garanteret af USA's store guldbeholdning. Men endnu vigtigere var, at den også skulle være sikret af, at USA førte en stabilitetsorienteret økonomisk politik. Med for meget inflation i USA og utilstrækkelig konkurrenceevne for den amerikanske økonomi, ville tilliden til dollaren kunne skride. Det skete i 1971, da USA måtte forlade guldindløseligheden, og det var identisk med en devaluering af dollaren, idet man fastsatte en lavere guldpris på dollar.
Svingende valutakurser kunne være et problem for den stadig mere intensive samhandel. Derfor besluttede man i EF at lave et valutasamarbejde, EMS, Det europæiske Monetære system, med svingningsbånd for valutakurserne imellem de europæiske valutaer. Det var dog ofte vanskeligt at fastholde udsvingsbåndene, bl.a. fordi den tyske mark var stærkere end de fleste andre valutaer. Den blev brugt som et anker af andre valutaer (bl.a. i perioder danske kroner). Men systemet var fortsat præget af betydelig ustabilitet. Tankerne om en fælles valuta meldte sig. Det var igen Frankrig og Tyskland, der gik forrest.

Beslutningsproces

EU kalder sig en "union" (Den europæiske Union). I praksis er det dog så som så med berettigelsen af denne betegnelse. Reelt er en stor del af samarbejdet et traditionelt samarbejde mellem lande, hvor alle skal være enige.
Men målsætningen er vidtgående, når man kalder det en union. Og man kan sige, at EU er en blandingsform mellem en enkeltstat som Danmark og en union som USA.
Med den tættere integration har der været en tendens til, at beslutningsprocesserne har udviklet sig fra enstemmighed, som man kender det fra andre former for internationalt samarbejde, f.eks. FN, til flertalsafgørelser på flere og flere områder.
Oprindeligt var det sådan, at Kommissionen kom med forslag, Ministerrådet besluttede og Europaparlamentet rådgav (bortset fra budgettet, der skulle vedtages i parlamentet). Kommissionen kommer stadig med forslagene (initiativret til forslag til nye love) Efterhånden har man på flere og flere områder fået fastlagt flertalsafgørelser (kvalificeret flertal) i Rådet, og på flere og flere områder er Europaparlamentet inddraget som ligestillet lovgiver sammen med Rådet.

Kvalificeret flertal i Ministerrådet defineres som mindst 55% af Rådets medlemmer, der omfatter mindst femten af disse og repræsenterer medlemsstater med tilsammen mindst 65% af Unionens befolk ning.

Rådet repræsenterer landenes regering og parlamenter. Europaparlamentet repræsenterer de europæiske vælgere.
Figur 1: EU-beslutningsproces

Ordforklaring: Kommissionen: EU's administration. Den råder dog over mere vidtgående beføjelser end ministerierne i Danmark, idet den skal tage initiativ til ny lovgivning og har til opdage både at drive integrationen frem og overse, at unionen og medlemslandene overholder deres forpligtelser. Den laver undersøgelser af landenes økonomi for at se, om de lever op til kravene i den "multilaterale overvågning" m.h.t., at budgetunderskud o.lign. ikke bliver for store. Den administrerer efter den fælles lovgivning (forordninger), som Ministerrådet og EU-parlamentet har vedtaget. COREPER: Comité de Representants Permanents: Medlemslandenes ambassadører tilknyttet EU i Bruxelles mødes i COREPER for at koordinere de sager, der lægges på bordet for Ministerrådet. Ministerrådet er det mest afgørende organ i EU's beslutningsproces. Her sidder en minister fra hvert medlemsland, dvs ressortministre fra de relevante områder.

Kommissionen tager altså initiativ til lovgivning, laver økonomisk overvågning, administrerer landbrugsordninger og andre fællesskabspolitikker og administrerer EU's forordninger. Det er et overstatsligt organ.
Et andet overstatsligt/"føderalt" organ er Ministerrådet, som består af en minister fra hvert land. Det tager beslutning med kvalificeret flertal (staterne stemmer med stemmeblokke der er vægtet i forhold til befolkning) i en lang række sager. Der skal mere end 50 pct til kvalificeret flertal). I en del sager skal der være enighed, f.eks. i landbrugspolitik og fiskeripolitik.
EU-parlamentet er et tredje overstatsligt/"føderalt" organ. Det deltager i lovgivningsprocessen igennem det, der tidligere hed fælles beslutningstagning, hvor det har mulighed for at nedlægge veto. I dag kaldes det Den almindelige Lovgivningsprocedure, hvor Parlamentet er ligestillet med Rådet, og der skelnes mellem denne og de særlige lovgivningsprocedurer, som udelukkende finder anvendelse på særlige forhold, hvor Parlamentet kun indtager en rådgivende rolle.

Demokratiunderskud og demokratimodeller

Det er vanskeligt at lave et ordentligt fungerende demokrati i internationale organer. Der er mange hensyn og interesser at varetage. Og ofte besluttes ting og sager af embedsmænd og regeringsrepræsentanter - langt væk fra vælgerne. Sådan er det også i EU. Men i modsætning til mange andre internationale fora, hvor sagerne ofte behandles i relativ ubemærkethed, trænger demokratidebatten sig konstant på i EU, fordi der tages mange beslutninger her med direkte relevans for borgerne. Og det er ofte svært for disse at se, om beslutninger hidrører fra det nationale parlament eller fra EU.
I EU foregår det ofte som debatten om "det demokratiske underskud". Det er en debat, der dels vedrører afstanden mellem vælgerne og de repræsentanter, de har valgt, dels den rolle embedsmænd har i systemet.

Figur 2: Beslutningerne tages ofte langt fra vælgerne

Figur 2 illustrerer den lange vej fra vælgere til beslutningstagere. De danske vælgere stemmer politikere ind i Folketinget ved valg hvert fjerde år eller oftere. Når en dansk minister kommer til et vigtigt møde i Rådet (ministerrådet), har han/hun et mandat med fra Europaudvalget i Folketinget. Dette udvalg reflekterer med sine 17 medlemmer Folketingets sammensætning på partier. Det er altså et slags minifolketing, og det står for den parlamentariske repræsentation af vælgerne, idet det kun er i få sager, at der sker et løft af sagen op i selve Folketinget. Det er imidlertid et udvalg, der har ret vanskelige arbejdsvilkår, idet sagsmængde og dagsorden beskrives som overvældende.
En stor del af arbejdet med EU-sager samles i - og koordineres i - Udenrigsministeriet. Her sker en afstemning af synspunkter med andre lande i COREPER (De faste repræsentanters, dvs ambassadørernes, komité) i Bruxelles. Her sker en forberedelse af sagerne, før de kommer i Rådet.
Et sideløbende arbejde sker i Europaparlamentets udvalg, hvor sager forberedes til fremlæggelse i Parlamentets plenum.
Når der er vedtaget politikker og forordninger sker det videre administrative arbejde med dem i Kommissionens generaldirektorater (et for hver kommissær), hvor arbejdet ofte lægges ud i arbejdsgrupper, hvor embedsmænd, der er eksperter på forskellige ressortområder, fra medlemslandenes hovedstæder kommer sammen og udmønter de vedtagne politikker og forordninger. Der er ikke meget rum for den demokratiske samtale over overvejelse. Der kommer en afvejning af effektivitet og demokrati.
Demokrati kan være mange ting, jvf figuren herunder.

Figur 3: Ofte krav om mere demokrati med voksende middelklasse

Ordforklaring: Elektoralt demokrati: Demokrati mere af navn end af gavn. Man har valg til valg af repræsentanter, men valgene kan ofte være iscenesatte, og mellem valgene er vælgerne helt uden for indflydelse. Polyarki (pluralistisk styre): Formelt repræsentativt demokrati, hvor forskellige eliter, repræsenterende grupper og interesser, dominerer og kæmper om at sætte sig på magten og efterfølge hinanden på magten. Participativt demokrati: Demokrati med deltagelse af vælgerne, også imellem de formelle valgdatoer. Det har man eksperimenteret med i Latinamerika, f.eks. Brazilien ("participative budgetter").

Kravene om demokrati stiger ofte med et lands økonomiske udvikling. Med et stigende BNP pr indbygger vokser den uddannede middelklasse. Der bliver øgede krav om deltagelse. Det kan være svært at imødekomme i en sammensat "international stat" som EU, hvor væsentlige beslutningsområder er tilvejebragt igennem overdragelse af suverænitet fra medlemsstaterne.
EU's løsningsforslag har især været styrkelse af Parlamentet, der er jo er valgt direkte af de europæiske vælgere.
Når man har et parlament, hvordan kan man så fortsat tale om et demokratisk underskud?
Det kan man, fordi valgene fortsat foregår på national basis. Kandidaterne stiller op ved valg, der arrangeres i enkeltstaterne, og oftest er det partierne i disse, der afgør, hvem der stiller op, og hvilke programmer de stiller op på. Når de er valgt til parlamentet, sidder de i løse partigrupper på europæisk plan, men de kommer stadig fra deres nationalt bestemte partigrupper.
Det har også været et problem, at valgdeltagelsen har været ret lav til EU-parlamentsvalg. Og det har været vanskeligt at opbygge en europæisk offentlighed, hvor folk og medier har fundet det interessant at diskutere EU-spørgsmål. I Danmark har man ofte set, at det har været "ude af øje, ude af sind", når selv berømte politikere er blevet valgt til EU-parlamentet. Herefter ophører de stort set med at være interessante set ud fra den hjemlige andedams synsvinkel.

Danske forbehold

Da EF i starten af 1990'erne vedtog at omdanne De europæiske Fællesskaber til en union med Maastrichttraktaten, stod Danmark i lidt af et dilemma. Hvad skulle man gøre? Man havde hidtil været et meget fodslæbende land m.h.t. unionsudviklingen. Danmark gik med i 1973, fordi England gik med, og de to store aftagere af danske eksport, Tyskland og Storbritannien, herefter begge ville være inden for EF. Det var fra dansk side pragmatisk markedspolitik. M.h.t. mere dybtgående integration med en udvikling i retning ad en føderalistisk union, var det ikke lige den støre livret for mange danske vælgere. Men det trængte sig på som en uafvendelig udvikling: Ville man stige på toget, eller ville man slet ikke køre med det mere?
I 1992 kom Maastrichttraktaten til folkeafstemning i Danmark, og den blev stemt ned af de danske vælgere. En stor del af oppositionen til unionstraktaten befandt sig i SF's vælgeropland, og i løbet af 1992 blev der indgået et "nationalt kompromis" mellem SF og de mere integrationsvenlige partier. Det blev konfirmeret ved et EU-topmøde i Edinburgh i december 1992 således, at unionstraktaten kunne komme til ny folkeafstemning i Danmark, men nu med 4 forbehold til traktaten, som var udtryk for de danske holdninger til vidtgående integration på nogle politik-områder. Det drejede sig om:

Retsforbehold (politi- og asylsamarbejde)
Forsvarsforbehold (mulighed for deltagelse i fælles militære operationer)
Forbehold over for deltagelse i ØMU's (Økonomisk og Monetær Union) tredje fase med den fælles mønt euro
Forbehold over for unionsborgerskab

Ved en ny folkeafstemning i 1993 blev unionstraktaten vedtaget, men med de fire danske forbehold tilføjet som tillægsprotokol til traktaten. Danmark kunne beholde kronen - men bandt den i et snævert udsvingsbånd over for euro (dvs man stoppede i 2. fase af ØMU). I 2000 var der fornyet folkeafstemning om euro, men de danske vælgere stemte dansk deltagelse ned.
De følgende år førte de øvrige danske forbehold, især retsforbeholde og forsvarsforbeholdet, til en del dans på stedet i EU-politikken. Man kunne deltage i en del af rets- og asylpolitikken, f.eks. politisamarbejdet, når der kunne tages beslutninger her som udtryk for mellemstatsligt samarbejde (altså uden føderal overnational beslutningstagning), men da EU i medfør af traktaten vil gå over til flertalsafstemninger på flere områder i retspolitikken, ville det ikke være realistisk fortsat at kunne være med, uden at retsforbeholdet blev droppet. I marts 2015 indgik de EU-positive partier (S, R, SF, K og V) en aftale om, at retsforbeholdet skal til folkeafstemning senest i 2016.
Efter dannelsen af Venstreregeringen i 2015 kom der også gang i debatten om forsvarsforbeholdet, hvor de samme fem partier nu sendte signaler ud om, at det var ved at være på tide også at tage forsvarsforbeholdet op. Holdningen har ellers været, at den danske sikkerhedspolitik er forankret i NATO. Og det vil den selvfølgelig fortsat være, men altså nu med mulighed for et supplement i EU's forsvarspolitik, bl.a. med EU fredsbevarende missioner i Afrika og i Balkanområdet.

Teorier om europæisk integration

Når man har skullet analysere EU's udvikling henimod stadig tættere integration, har man benyttet forskellige teorier.

Føderalister tager udgangspunkt i opbygning af stærke fælles institutioner, som får delegeret/overladt magt til at tage beslutninger på enhedernes vegne. Føderalisme er en opskrift på en forfatning for union af stater, hvor der tildeles indflydelse til centret/unionen på nogle områder og enhederne, staterne, på andre områder. Det er et forsøg på at lave integration top-down, fra oven og nedefter.

Figur 4: Princippet i afgivelse af magt til føderale organer i EU

Ordforklaring: Suverænitet: Selvbestemmelsesret, dvs nationalstatens eneret til at bestemme over sit territorim og lave love og bestemmelser, herunder retslige sanktioner og straffe, for sine borgere. Man kan populært sagt sige, at EU forsøger at udvikle sig "fra FN til USA", når det gælder om at blive til en union. I FN tages kun beslutninger, alle kan blive enige om. I USA tages beslutninger, som enkeltstater, f.eks. Texas, kan være imod.

Det er selvfølgelig lidt forenklende at formulere det sådan.
Føderalisme er også en ideologi og en politisk-folkelig bevægelse i nogle af de tidligste medlemslande, men som helhed har det især været eliterne, der har ivret for integration igennem "utopiske" forfatningsprojekter. Her har den almindelige befolkning ofte være fodslæberne. - Hvis den almindelige vælger overhovedet er blevet spurgt?
Den neo-funktionalistiske integrationsteori lægger vægt på at se integrationen som et teknisk-administrativt samarbejde på enkeltområder, som udvikler sig mere og mere henimod en mere omfattende integration.
Føderalisterne forsøger at legitimere deres projekt via inputsiden i det politiske system. For at få krav og støtte fra befolkningerne er det nødvendigt at satse på fælles politiske værdier og fælles institutioner i en institutionsopbyggende fase. Funktionalisterne går i højere grad ind via outputsiden. Der lægges her vægt på, at det europæiske politiske system leverer resultater, der kan sikre den folkeligt opbakning af teknisk-økonomisk art, som kan legitimere, at man går ud over nationalstaten for at lave et samarbejde.

Figur 5 : EU's politiske system mellem føderalistisk institutionsopbygning og søgen efter resultater

Forklaring:Domstolen er et føderalt organ. Dens fortolkning af fællesskabsretten har stor betydning for integrationsprocessen. Forordning: En EU-lov, der har direkte virkning for borgere og virksomheder i EU-området. Direktiv: EU-regel, der følges op af lovgivning i medlemslandene, før det har lovvirkning for borgerne.

Føderalisternes projekt kræver, at der er et fælles idégrundlag, som folket føler, det er relevant at bakke op om. Føderalisternes væsentligste argument er her selve den europæiske idé, det at man kan overskride nationalstaten og lave forpligtende politik på tværs af grænser i en verden, der bliver mere og mere globaliseret.
Idégrundlaget for føderalisterne var som nævnt ovenfor i starten det store europæiske fredsprojekt. Det europæiske fællesmarked skulle via opbygningen af et forpligtende økonomisk samarbejde og en erklæring om en "stadig tættere sammenslutning" mellem de europæiske folk medvirke til, at de europæiske stormagter ikke længere kunne gå i krig med hinanden. De oprindelige seks medlemmer forpligtede hinanden på dette.

Udviklingen er måske karakteriseret ved, at kravet om folkelig forankring er på vej op. Flere og flere steder forlanges folkeafstemninger. Forfatningstraktaten, der skulle sammenskrive de eksisterende traktater i en slags EU-forfatning led forsmædeligt nederlag i 2005 ved to folkeafstemninger i Frankrig og Holland. Afstemningsresultaterne afslørede en kløft mellem EU-eliterne og folkene.
Siden da har det været vanskeligt at sidde folkelige krav om demokratisk deltagelse overhørig.

Spill-over virkninger
Et væsentligt element i den neofunktionalistiske teori er spill-over virkninger. Det antages, at samarbejde på ét område, fører til samarbejde på andre områder, fordi virkninger af et samarbejde på et område ofte foregriber, at der skal være bestemte løsninger eller ordninger på andre områder. Man kan f.eks. ikke lave et fælles arbejdsmarked uden, at erhvervsuddannelser til en vis grad er harmoniseret. Hvis en faglært arbejder, ingeniør eller læge er helt forskelligt uddannet i de enkelte lande, kan man jo ikke rekrutere arbejdskraft fra hinanden.
Der er betydelige elementer af spill-overvirkninger fra det økonomiske samarbejde til andre politikområder, f.eks. miljø. Miljø- og arbejdsmiljøbestemmelser i et land kan jo virke konkurrenceforvridende, når man bestemmer, at der skal gælde bestemte miljøforskrifter for en vare, der sælges i et land. Det vil sige, at hvis man vil debattere bedre miljøforhold i et land, kan man blive nødt til at inddrage overvejelser om, hvordan de kan tænkes at påvirke EU's konkurrencebestemmelser.

Figur 6: Med nye traktater og flere samarbejdsområder øges mulighederne for spill-over

Note: FUSP: Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Fri bevægelighed for arbejdskraft giver f.eks. behov for fælles uddannelsespolitik, så f.eks. en læge kan bruge sin uddannelse i andre dele af unionen.

Direkte oversat betyder "intergovernmentalisme" "regeringer imellem". Der er tale om en teori, der sætter streg under nationalstaterne som aktører i den internationale politik og altså også som de relevante aktører i integrationsprocessen.
Integrationen sker, fordi nationalstaterne vil være med. Foreningen af Tyskland kunne således tænkes at føre til øget integration, fordi et land som Frankrig ville føre magtbalancepolitik i det "europæiske rum".
Man var bange for et forenet Tyskland som en selvstændigt handlende stormagt. Derfor var man interesseret i at udvikle fællesvalutaen euroen sammen med Tyskland. Det ville skabe et forpligtende samarbejde, der indkapslede Tyskland interessemæssigt og tvang landet til at finde fælles løsninger. Man forudså ikke de problemer, der opstod senere med eurokrisen, hvor "løsningerne" på krisen indebar, at Tyskland blev dominerende i samarbejdet i højere grad, end Frankrig brød sig om det.

Den (neo)marxistiske teori om integration er en slags teori om globaliseringens betydning for, at man samarbejder tættere og tættere mellem staterne i Europa. I marxistisk sprogbrug hedder globalisering den globale kapitalistiske markedskonkurrence. Globaliseringen er da udtryk for den globale kapitalisme. Det, det gælder om, er at analysere, hvordan den fungerer i en tidsalder, hvor teknologien har udviklet sig med internet, global containertransport og investeringer, der bringer økonomierne stadig tættere på hinanden, og som også fører til stadig mere intens koncentration af kapitalen.

Økonomierne kommer tættere på hinanden og bliver mere gensidigt afhængige af hinanden, når de kapitalistiske virksomheder går ud over landegrænserne i forsøgene på at vinde nye markeder, så de kan klare sig i konkurrencen. Der er tendens til en faldende profitrate (rentabiliteten af kapitalen). Derfor gælder det om at finde nye markeder, der kan sikre afsætning af varerne.

Staten ses som et redskab for kapitalen (erhvervslivet, især de store virksomheder) i denne kamp. Staten stiller såkaldte almene produktionsbetingelser til rådighed for kapitalen. Det vil sige, staten løser opgaver for samfundet på en måde, der gavner kapitalen. Det er f.eks. gratis uddannelse af arbejdskraften. Det kan være støtte til forskning og produktudvikling. Og det kan være varetagelse af den samlede kapitals interesser udadtil, f.eks. ved at samarbejde med andre lande, eller gå i krig med den, når det er "nødvendigt" for varetagelse af den nationale kapitals interesser.
Når virksomhederne bliver større, bliver den nationalstatslige ramme for snæver. Det nationale marked skal udvides med et internationalt marked. Nationalstatsgrænser skal nedbrydes, så barrierer for kapitalens ekspansion udadtil fjernes.

Et væsentligt område for øget integration er det, marxistiske teoretikere kalder "konkurrencen imellem de kapitalistiske hovedcentre," USA, Japan og Vesteuropa, og hvad denne konkurrence fører med sig af fælles politikker. De europæiske storvirksomheder har i perioder i de seneste årtier haft vanskeligt ved at klare sig i konkurrencen i teknologiske foregangsindustrier som informatik, telematik og bioteknologi.
EU tog fat på denne problemstilling ved topmødet i Lissabon i marts 2000, hvor man erklærede, at EU skulle være den stærkeste vidensøkonomi i Verden. EU skal udvikle uddannelser og teknologi, så virksomhederne herigennem styrkes på verdensmarkedet.
Behovet for en overnational integration er også blevet forklaret ved "småstatshalløjet" i Europa: De enkelte europæiske landes markeder har været for små til at sikre virksomhederne vilkår, der gør, at de har kunnet vokse sig så store som tilsvarende amerikanske, japanske og kinesiske virksomheder.

Igennem sin teknologipolitik har EU altså kunnet hjælpe virksomheder på tværs af grænserne med udviklingen af nye produkter på de nye teknologiers nøgleområder, og man har dermed givet den europæiske kapital gunstigere muligheder for at klare sig i konkurrencen på verdensmarkedet.

En væsentlig del af den marxistiske teori om europæiske integration er klaseanalysen og den politiske analyse. I denne teori er det store sociale grupperinger, sociale klasser, der præger de politiske processer og bevæger samfundet fremad. De dominerende klasseinteresser vil f.eks. være borgerskabet (ejerne af kapital og virksomheder) i et land. I EU-sammenhæng vil man f.eks. hæfte sig ved det stærke tyske industriborgerskab (interesser i og omkring den tyske industri). Det lykkedes f.eks. for den tyske bilindustri at påvirke den tyske politik - og EU politikken - omkring formulering af standarder for bilers udstødning.
Når EU integrationen er kommet op som en stor politisk sag, som der kræves løsninger på, er det de nationale borgerskaber, der ser deres interesser varetaget bedst igennem løsninger på EU-plan i stedet for løsninger på nationalt plan. Tidligere ville disse interessenter i højere grad se hen til nationalstaten som den, der kunne løse problemer.

Euro gældskrise - tre diskurser
Ved eurogældskrisen forstås de særlige træk ved den eurozonens økonomi, som førte til en dyberegående recession (økonomisk tilbagegang) i euroområdet i forhold til andre økonomiske hovedområder.

Diskussioner om europæisk økonomisk monetær union (ØMU) og den europæiske gældskrise (2008 - ) er ofte forvirrende. Det vrimler med forklaringer, lige fra grækeres og spanieres dovenskab og tyskeres arbejdsomhed til bankfolkenes grådighed. Det drejer sig ofte om forklaringer på forskellige niveauer, præget af meget usystematisk tilgang. Det kan være nødvendigt at dele forklaringer op i hovedtyper og se, hvordan de forskellige hovedtyper forklarer tildragelser på forskellige niveauer.

At der er et særligt problem omkring den europæiske økonomi og eurogældskrisen, vidner den økonomiske udvikling. Europa har haft svært ved at holde trit vækstmæssigt med USA i starten og midten af 10'erne.

Der kan skelnes mellem tre hoveddiskurser i udviklingen af forklaringer, hvor det kendetegner de tre diskurser, at forklaringer og løsningsforslag er sammenhængende.

Den hegemoniske diskurs (den dominerende og bestemmende italesættelse) er den nyliberale forståelse med tilhørende fremlæggelse af løsningsforslag. Det er den teoritradition, der bygger på økonomer som Friedman og Hayek. Man kalder også denne økonomiske teori for den neoklassiske.
Den europæiske krise skyldes ifølge denne teori, at der er konstrueret alt for generøse velfærdsstater, der ikke alene lægger beslag på en alt for stor del af BNP til omfordeling ivelfærdspolitikken og udbygning af offentlige velfærdsydelser, men som også lægger kvælende regulering ned over markederne. Fagforeningerne har monopol på salg af arbejdskraft, hvad der gør det umuligt at pristilpasse på arbejdsmarkedet gennem reduktion af løn til de grupper, der er i arbejdsløshed. I flere lande er der mindsteløn fastlagt ved lov, og den holder angiveligt unge ude fra arbejdsmarkedet.
Løsningsforslaget er offentlige besparelser (f.eks. i form af den tysk-inspirerede austerity/nøjsomhedspolitik. Man forestiller sig, at der kan opnås effektivitetsgevinster igennem udliciteringer og privatiseringer fra den offentlige sektor. Der kan opnås yderligere gevinster i form af øget handel og konkurrence af det indre marked. Men det kræver yderligere markedsgørelse og deregulering, samt ikke mindst øget migration (vandring) mellem landene, så arbejdskraften kan flyttes fra arbejdsløshedsområder til områder med bedre beskæftigelsesforhold.
Det er den hegemoniske (herredømme) diskurs, altså den førende italesættelse. Denne diskurs er den foretrukne i arbejdsgiver- og brancheorganisationer, og den bakkes op af størsteparten af den europæiske elite. Den fremmes af den såkaldte trojka (IMF (Internationale Valutafond) , ECB (Europæiske Centralbank) og EU-Kommissionen). Diskursen forstærkes også af, at en stor del af rationalet bag EU's dannelse (jf "Det europæiske Fællesmarked", som det hed engang) var/er at bygge et fælles marked med frihed for kapital, varer og tjenesteydelser samt personer.

Den keynesianske diskurs henviser i sin grundlæggende forklaring på krisen til den ulige indkomstfordeling, der giver tendens til øgning af opsparingskvoten (de rige sparer gennemsnitligt mere op end de fattige). Dermed kan der blive problemer med at holde den effektive efterspørgsel oppe. Især hvis investeringerne også er nødlidende. Og det begyndte de at blive i starten af krisen. Man kunne jo bl.a. se det på de lave renter. Lave renter skulle stimulere investeringerne, men gjorde det ikke i fornødent omfang. Og de stater, der så i stedet satsede på offentlige investeringer og forbrug for at gøre noget ved arbejdsløsheden oplevede, at budgetunderskuddene og den offentlige gæld voksede.

De europæiske velfærdsstater kan ikke matche kravene på de globale markeder =
For svag konkurrenceevne for europæiske virksomheder på globale markeder

Behov for deregulering og frigørelse af udbudssiden af økonomien
For generøse velfærdsstater fører til gældskrise.
Stive arbejdsmarkeder hæmmer frie markeder

Stagnerende investeringer p.g.a. for lave afkastmuligheder i ny produktion.
Krisen skyldes endvidere øget ulighed i indkomster, som gør, at de fattige ikke efterspørger varer i samme omfang som tidligere.

Overdimensioneret finanssektor med usikrede finansielle produkter
Stagnationsfælde gør det umuligt at bruge rentevåben.
Finanspolitikken ubrugelig i EU-sammenhæng
Eurozone ikke optimalt valutaområde = konkurrencevneproblemer i EU periferilande

Center-periferi problem i EU-økonomien

Akkumulationskrise for kapitalen giver faldende vækst og stigende arbejdsløshed og dermed tendenser til underskud på statsbudgetter

Nationale borgerskabers indbyrdes kamp imod hinanden umuliggør fælles politikker. Det franco-germanske borgerskabs interesse er blevet integrationsrationale per se
Tysk austeritypolitik forstærker kapitalens akkumulationskrise

Nye vitaminer til indre marked i form af friere vare- ogarbejdsmarkeder.
Budgetdisciplin og besparelser.

Balance på statsbudgetter og nedbringelse af gæld.

Slanket offentlig sektor og privatiseringer vil stimulere markedet

Friere vandring af arbejdskraft så den flytter efterjobbene

Koordinerede finanspolitiske lempelser skal bringe EU ud af den nedadgående økonomiske spiral.

Offentlige investeringer i infrastruktur, forskning og uddannelse. Reduktion af ulighed, f.eks. igennem indførelse af EU mindsteløn og koordineret skattepolitik
Stærkere regulering af finanssektor og indgreb imod skatteunddragelser

Evt. reetablering af valutaer i randstater til genetablering af konkurrencevne v.h.a devaluering

Styrkelse af fagbevægelseskoordinering på tværs af grænser.

Lønmodtagernes Europa med udvikling af fællespolitikker for velfærd og miljø. Øgning af efterspørgsel gennem socialistisk fordelingspolitik. Erhvervspolitik med større inddragelse af lønmodtagere. Flere ejerskabsformer/-samfundseje af produktionsmidler.

Den fransk-tyske akses initiativmonopol skal brydes og EU skal i gang med opbygning af mere folkeligt demokrati, så der tages beslutninger ud fra bredere interesser.

Keynesianerne kritiserer de neoklassiske økonomers "blinde tro på markedskræfterne". Hvis der er arbejdsløshed, skal man ifølge de neoklassiske økonomer tillade arbejdsmarkedet at pristilpasse, dvs lønnen konkurreres ned til den markedsbestemte pris på arbejdskraft. Men det er ifølge keynesianske økonomer ikke en løsning, idet lønnen også udgør en del af grundlaget for den effektive efterspørgsel. Og når man så også samtidig skal spare på de offentlige udgifter, driver man økonomien ud i en nedadgående spiral.
Keynesianere forklarer også den økonomiske krise ved, at afkastet af nyinvesteringer ikke er tilstrækkelig attraktivt. Investorerne reagerer ved at undlade investeringer i produktion. I stedet sætter de pengene i passive anbringelser (guld, kunst, ejendomme, obligationer), eller holder simpelthen mere likviditet (rede penge).
Krisen blev ifølge keynesianerne så dyb, fordi den europæiske økonomi var kommet ud i en situation, som man i keynesiansk teori kalder "stagnationsfælden". I stagnationsfælden kan man ikke længere bruge pengepolitik (nedsættelse af renten for at stimulere investeringer), da renten er så langt nede, at Centralbanken ikke kan sætte den længere ned. Det viser sig f.eks. ved en mulighed for, at renten kan blive negativ. Når man ikke kan føre pengepolitik, er der kun finanspolitikken eller konkurrenceevnepolitikken tilbage. Den første går ud på at stimulere f.eks. offentlige investeringer og andre udgiftsområder i den offentlige sektor. Men den vej kunne man ikke gå p.g.a. den tyske nøjsomhedspolitik, der slog igennem som en del af den nyliberale diskurs. Den anden går ud på at øge konkurrenceevnen og vinde øgede markedsandele på de internationale markeder.

Den nymarxistiske diskurs lægger hovedforklaringen på eurokrisen på en dybereliggende økonomisk krise i den kapitalistiske verdensøkonomi. Den globale økonomi var i en årrække i stand til at holde en nogenlunde vækst oppe igennem inddragelse af nye økonomier som BRIK-landene i den kapitalistiske økonomiske cyklus.
BRIK-landene stillede med nye massemarkeder til voksende middelklasser, og ikke mindst, så førte BRIK-landenes økonomiske modernisering til dannelsen af en kæmpemæssig nye industriel "reservearmé" af arbejdere. Virksomhedernes profitter øgedes igennem denne inddragelse af nye markeder og billige, hårdtarbejdende lønmodtagere, først i de industrielle industrizoner og senere i de moderniserede industriområder i de nye økonomiers byområder. Den europæiske og nordamerikanske kapital kunne brede sig med investeringer i de nye industrilande. Der blev outsourcet produktion, og rentabilitet (profitrate) blev holdt på et niveau, der sikrede investeringer og økonomisk vækst. Men denne ekspansion indeholdt også elementer til den økonomiske stagnation og krise, der slog igennem med finanskrisen. Den enorme pool af billig arbejdskraft i Kina, Indien, Brazilien og flere lande lagde et nedadgående pres på lønningerne også blandt ufaglærte i de rige lande. Det kunne i første række øge udbytningen, men medvirkede på længere sigt til en afsætningskrise via de stagnerende lønninger for mange lønmodtagere i industrilandene.

I en marxistisk økonomisk analyse af vækst og investeringer (kapitalakkumulation) er det afgørende at se på, hvordan profitraten (rentabiliteten af private erhvervsinvesteringer) udvikler sig. Investeringerne i nyanlæg er den kapitalistiske økonomis motor. Falder rentabiliteten (profitraten), falder investeringerne, fordi afkastet ikke er attraktivt nok. Profitraten holdes i en periode oppe af den øgede udbytning af arbejdskraften, som de stagnerende reallønninger er udtryk for.

Diskurs til forklaring af græsk krise
Den græske krise forklares ved, at den græske kapitalisme var svag:

Figur 7 : Faldende græsk profitrate:

Kilde: The Next Recession. Ordforklaring: Profitraten fremkommer som forholdet mellem overskud og investeret kapital : Merværdi/samlet kapitaludgift: Profitrate: merværdi(m)/C +v. Merværdien er en form for bruttoprofit, der fremkommer, når produkterne er solgt, og omkostningerne trukket fra. Omkostningerne er udgifterne til den konstante kapital (C), dvs råvarer, maskiner, anlæg, og V, variabel kapital, eller arbejdskraft. Merværdiraten kan populært sagt formuleres som forholdet mellem bruttoprofit og lønninger. Profitraten kan også skrives: Profitrate = m/v/C/v+1, altså merværdirate divideret med C/v+1. Det, der er investeret i kapitalen (maskiner/anlæg, råvarer, know how/viden), har tendens til at vokse i en grad, der kan føre til overakkumulation af kapitalen. Det hænger sammen med kapitaludviklingen, hvor der bliver større og større anlæg, flere og flere robotter, mere og mere viden bundet i en given produktion. Det er et "problem", for det er jo faktoren arbejdskraft, der giver mere værdi til den eksisterende kapital og råvarerne. Og en stigning i C/V får jo i overensstemmelse med ligningen for profitraten (overskuddet i forhold til den investerede kapital/rentabiliteten af investeret kapital) til at falde. Men der er en modvirkende faktor i en stigende merværdirate, dvs hvis arbejdskraften presses mere.

På længere sigt var det virkelige problem, at Grækenlands offentlige og private gældsbyrde simpelthen er for stor til, at den græske kapitalistiske økonomi kan servicere den, og det skønt græsk arbejdskraft allerede var klemt til døde - bogstavelig talt. Gældsbyrden steg af to hovedgrunde. Græsk kapitalisme var så svag i 90'erne, og rentabiliteten af produktive investeringer var så lav, at de græske kapitalister var nødt til at få den græske stat til at subsidiere dem gennem lave skatter og undtagelser fra skat, sammen med handouts til favoriserede græske oligarker. Som modydelse fik græske politikere alle de fordele og belønninger, som også gjorde dem rige.
Denne svage og korrupte græske økonomi sluttede sig så til euroen og EU finansiering blev gjort tilgængelig. Tyskerne og franskmændene kom og købte græske virksomheder op, og de tillod, at staten kunne låne og øge sine udgifter. De årlige budgetunderskud og den offentlige gæld steg hastigt under successive konservative og socialdemokratiske regeringer. Disse underskud blev finansieret af obligationsmarkederne, fordi tysk og fransk kapital investerede og købte græske statsobligationer, som gav meget bedre rente end deres egne statsobligationer. Græsk kapitalisme levede altså af det kreditfinansierede boom i 00'erne, som skjulte dens virkelige svagheder ( The Next Recession).

De faldende renter i euroområdet er udtryk for en moden euro-økonomi, der har stigende problemer med at give et ordentligt afkast. Udviklingen af ny teknologi og innovation er ikke kraftig nok til at give mulighed for nye investeringsområder for en kapital på jagt efter sådanne.

Center/periferi forklaring
Euro-krisen og statsgældskrisen i Europa er også i den nymarxistiske diskurs forklaret ved asymmetrier mellem center og periferi.
Den økonomiske stagnation med faldende renter slog først igennem i centerlande. Det førte til lave renter i disse. Samtidig var nogle periferilande som Spanien, Grækenland og Italien i gang med en relativ konjunkturopgang. Når der er konjunkturopgang, vil der normalt blive ført en strammere pengepolitik med stigende renter. Som medlemmer af euroen var disse lande imidlertid underlagt den fælles penge- og rentepolitik, der blev udmeldt af ECB, den europæiske centralbank. Det førte til asymmetriske rente- og konjunkturforløb, der stimulerede udviklingen af ejendoms- og spekulationsbobler i periferilandene og store kapitaltilførsler fra de store banker i Centret. I flere lande udbyggedes også offentlige velfærdsordninger i et omfang, som der ikke var råd til, da krisen kom, og der blev prikket hul på boligboblerne.

Der opstod en gensidig afhængighed mellem tyske og franske banker og statssektorerne i nogle periferilande. Underskud på statsbudgetterne og statsgælden voksede hurtigt i disse. Ofte blev obligationerne købt af de nævnte banker. Derved opstod en symbiose (tæt forbindelse) mellem fransk-tyske storbanker og statssektorerne i periferilandene. For det fransk-tyske borgerskab blev det derfor afgørende, at der skulle holdes sammen på ØMU-landene og deres gensidige forpligtethed på en fælles kurs for den fælles valuta. Redningspakker og den europæiske Stability Mechanism (ESM) blev skruet sammen med hjælp fra Trojkaen (IMF, ECB og EU-Kommissionen). Ofrene blev velfærdsordninger og de millioner af arbejdsløse, ikke mindst unge, når statsbudgetterne samtidig skulle slankes for, at landene kunne leve op til kravene.

Den græske gældskrise og regimeskiftet i 2015

Grækenland var dårligt forberedt, da finanskrisen kom i 2008. Inden da havde man levet af lån, som var blevet billige som følge af den fælles pengepolitik i eurozonen. Bygge- og anlægssektoren ekspanderede alt for voldsomt i forhold til landets behov for boliger og turisthoteller på længere sigt. Man var for rundhåndet med lønninger og pensioner til offentlig ansatte. Og det var alt for svært for en svag stat at inddrive skatter fra de velhavende og fra de mange småvirksomheder i landet. En EU-rapport fra 2014 har opgjort, at 1/3 af momsindtægterne forsvandt i svindel med regnskaber og skatteunddragelser.
Det gamle fjendskab til naboen Tyrkiet førte til fortsat høje militærudgifter (2,1 pct af BNP i forhold til et gennemsnit for NATO på 1,6 pct af BNP). Efter østudvidelsen af EU kørte en del af støtten fra EU's fonde væk fra Grækenland og henimod disse nye medlemslande.

Hertil kom så problemer, der hang sammen med selve eurokonstruktionen. Den fælles valuta sikrede en lav valutakurs for de stærke nordlige EU-økonomier over for lande uden for EU, samtidig med, at valutakursen var rigelig høj for de langt mindre konkurrencedygtige sydeuropæiske økonomier. Lande som Tyskland, Danmark og Sverige oparbejdede stigende betalingsbalanceoverskud. Det blev modsvaret af stigende underskud i de sydlige lande. Denne skævhed var der ikke noget sanktionssystem imod, som der f.eks. var og er over for statsbudgetunderskud.

Underskuddene på det græske statsbudget blev finansieret ved udstedelse af statsobligationer, som i vidt omfang blev købt af tyske og franske banker. Da krisen kom, blev renterne (lave kurser) på disse ubærlige. I den situation startede man hjælpepakker (bail outs), som egentlig var imod de regler, der var stillet op for ØMU'en, hvor landet snarere skulle idømmes strafbøder, hvis det overskred konvergenskriterierne (jvf gennemgang herunder af ØMU-reglerne). Hvis Grækenland havde handlet efter ØMU-reglerne, var landet blevet nødt til at misligholde lånene, og det europæiske banksystem kunne være blevet hårdt ramt af tabet på de store obligationsbeholdninger. Men det er jo den risiko, investorer må påtage sig, når de investerer. Hjælpepakkerne blev altså brugt på at holde liv i en række storbanker, som ellers ville have lidt store tab. Og alternativt kunne de stater, som de var hjemhørende i, være blevet tvunget til at udsætte dem via deres egne statsudgifter (når man nu retter sig efter "too big to fail" princippet).

Den græske gældskrise tilspidsedes ii sommeren 2015. Landet kunne ikke længere overholde låneforpligtelserne. Eurogælden på 320 mia euro udgjorde omkring 177 pct af BNP. De store hjælpepakker, landet fik i 2010 - 12 var som nævnt i vidt omfang gået til at betale en række af de investorer, der havde investeret i græske obligationer i håb om en økonomisk gevinst. Det var en mindre del af hjælpepakkerne, der havde tilflydt det græske folk. Hvis pengene var blevet investeret i udbygning af uddannelser og infrastruktur i Grækenland, villle landet have haft bedre udsigter til en langsigtet løsning, idet det græske erhvervsliv så var blevet mere konkurrencedygtigt.

I stedet stillede man som betingelser for yderligere forlængelse af lån, at der skulle "gennemføres reformer". Det havde Syriza-regeringen, der trådte til efter et valg i starten af 2015 svært ved at goutere, da reformerne ville ramme pensioner, offentlige lønninger og sociale ordninger.
Man sagde derfor nej til Trojkaens (IMF, ECB og Kommissionen) krav om reformer. En del af reformkravene drejede sig også om udbudssideeffekter på økonomien, f.eks. krav om forøgelse af pensionsalderen (til 67 år, hvilket regeringen var indstillet på), samt forskellige opblødninger/dereguleringer, der skulle kunne øge udbudet af arbejdskraft og gøre arbejdsmarkedet mere fleksibelt. Det var dog ret tvivlsomt, hvor stor effekt reformerne reelt ville få, også selv om de blev gennemført helt og fuldt.

Den græske regering lagde det ud til en folkeafstemning den 5.6., om man skulle imødekomme kravene, der kunne føre til en forlængelse af lånene og dermed fortsat tilførelse af euro. I tilfælde af nej kunne det føre til græsk exit fra euroen. En sådan exit erklærede den græske regering, at man ikke kunne affinde sig med.
Der er ikke nogen juridisk bestemmelse i ØMU'en om ophør af medlemsskab. De øvrige euro-lande vil altså ikke formelt kunne smide Grækenland ud af euroen. Men i mangel af tilførelse af euro fra ECB, ville landet reelt kunne komme i en situation, hvor man ville blive nødt til at begynde at printe drachmer igen, hvis man ville undgå en total nedsmeltning af økonomien, hvor der ikke ville være penge til at aflønnen offentlig ansatte og udbetale sociale ydelser.
Det ville imidlertid blive en stærkt devalueret drachme, man ville stå med. Derfor havde mange grækere da også trukket penge ud af bankerne i den forløbne periode for at undgå et devalueringstab på deres penge.
Landet kunne blive nødt til at indføre kapitalkontroller for at modvirke yderligere udtrækning af penge.
Folkeafstemningen endte som bekendt med et dundrende "nej" til lånevilkårene. Det var udtryk for tillid til den siddende regering med premierminister Tsipras i spidsen. Finansministeren valgte at trække sig, idet han følte, at han i for høj grad var blevet en rød klud i investorernes/kreditorernes øjne. Han kom med en besk bemærkning om, at han var blevet skydeskive for disses had, hvilket han i øvrigt følte sig stolt over.

Det medvirkede næppe til et bedre forhandlingsklima, men det understregede det problematiske i behandlingen af landet og det udemokratiske i at behandle landets valgte ledere på den måde.

Bruxelles burde ikke befatte sig med at skabe og vælte regeringer. Men det er ikke desto mindre det farlige punkt, som Eu's dårlige håndtering af den græske krise har medført. Unionen "skabte" den nuværende Syriza-regering i januar ved at nægte dens forgænger Nyt Demokrati de mildere lånevilkår på gælden, som ville have givet den muligheden for at blive ved magten. Men det ville blive udlagt som det, der nu engang kan ske. Situationen nu er anderledes, hvor europæiske ledere åbenlyst fører kampagne for at stemme ja ved den græske folkeafstemning søndag. Et ja-resultat vil næsten med sikkerhed føre til Syriza-regeringens fald. Hvis det ikke er regime ændring, så kommer det farligt tæt på at være det, og det er en dybt skadende udvikling for det europæiske projekt. (The Guardian 4.6.2015)
Da de græske vælgere stemte nej ved folkeafstemningen den 5.7.15, tilspidsedes den græske krise. Tsipras-regeringen fremlagde et forslag til løsning, som efter manges opfattelse lignede det, de græske vælgere havde stemt nej til. Der var dog den temmelig vigtige tilføjelse, at man samtidig forlangte en omstrukturering af gælden (til et beløb af 53 mia euro), som ville indebære længere løbetider og evt lavere renter, så det ville blive mere overkommentligt for grækerne at klare det.
Eurogruppens (euromedlemslandene) finansministre holdt lange møder week-enden efter folkeafstemningen, men det lykkedes ikke at finde fælles fodslag til en imødekommelse af det græske forslag. EU var stærkt delt i spørgsmålet, idet der var opbakning til det fra store lande som Frankrig og Italien, men modstand fra den ret afgørende europæiske stormagt Tyskland. Her var holdningen, at det græske udspil (forhøjelse af pensionsalder til 67, skærpelse af skatteudskrivning, reformering momsen, besparelser på forsvaret) ikke var vidtgående nok. Fra tysk side fremkom en ide, som blev skrevet ind i et udkast til aftale, om, at Grækenland kunne gå ud af euroen i 5 år og så træde ind igen.
Det mest stålsatte land, som ikke mente, at grækerne gik langt nok, var Finland. Det blev regeret af en koalition, hvori indgik et nationalkonservativt EU-modstanderparti. Her var holdningen, at den bedste løsning ville være, at Grækenland forlader euroen og indfører en national valuta igen.
I denne sag så man, hvordan nationale hensyn og de nationale politiske systemer spillede en rolle, idet der skulle enstemmighed til i euro-gruppen og på et senere berammet topmøde af stats- og regeringschefterne til for at tage en beslutning.
Topmødet for alle EU-landes stats- og regeringschefer søndag den 12.7. blev aflyst, da der ikke var udsigt til enighed blandt finansiministrene i eurogruppen inden da. Af sanne grund blev mødet i Udenrigspolitisk Nævn i Folketinget aflyst. Her skulle den danske statsminister ellers have givet en orientering. Formanden for Nævnet, Søren Espersen fra DF, udtrykte, at efter hans mening skulle Danmark lægge sig op ad den finske position og anbefale, at "grækerne forlader euroen og indfører drachmer i stedet".

EU plejer at kunne bryste sig af, at uenighed altid overvindes, og den overvindes på en måde, der styrker unionen og driver integrationen fremad. Sådan så det ikke ud til at komme til at gå i eurokrisen omkring Grækenland. I betragtning af, at det græske BNP udgør under 2 pct af det samlede, kan man undre sig over, at det var så vanskeligt.
På tidspunktet for den græske krise var EU imidlertid præget af store modsætninger imellem nogle stærke økonomier i nord og nogle svage økonomier i syd.

Tabel 1: Vigtige balanceindikatorer for EU-landes og andre landes økonomi

Kilde: The Economist 10.7.15. Ordforklaringer:
Trade: Handel. Current account: Betalingsbalancens løbende poster. Budget balance: statsbudgets balance. Interes: rente.

Tabel 1 illustrerer det tydeligt. De nordeuropæiske økonomier har store overskud på betalingsbalancerne og samtidig små underskud eller ligefrem overskud på statsbudgetterne (f.eks. Tyskland). Det viser, hvor svært det har været at gennemføre euro-princippet om, at one size fits all (renter og valuta). Det gør det ikke i dette tilfælde. Det har været til fordel for Tyskland og andre lande i nord, som har haft lav og faldende arbejdsløshed (fremgår ikke af tabellen) og gode økonomiske indikatorer. Men betalingsbalanceoverskud modsvares af andres underskud. Tidligere kunne de devaluere deres valutaer over for D-marken. Det har de ikke kunnet i euroen.
Når man ser på euro-områdets økonomiske balance, så udviser den også et meget flot plus (overgår selv Kina!). Heri indgår dog det kæmpestore tyske overskud.
Tyskland har haft dette overskud i årevis, og man kan spørge, hvad der normalt vil ske, når en økonomi så vedvarende har så store overskud på betalingerne over for udlandet? Svaret er, at dette land naturligvis vil få revalueret sin valuta, så konkurrenceevnefortrinnet kan konkurreres væk igennem en fordyrelse af dette lands varer og tjenester. Det er ikke sket. I stedet er det hele unionen, eller i dette tilfælde eurozonen, der har samlet har fået revalueret fællesvalutaen. Og her kommer problemet med one-size-fits-all ind. Det er ikke en størrelse, der passer mindre konkurrencedygtige økonomier.

Det burde man måske have taget højde for, da man lavede ØMU-konstruktionen (jf nedenfor). Man kunne f.eks. have indført straffe over for lande med vedvarende overskud og ladet Kommissionens overvågning af deres økonomi fokusere på dette aspekt også. Alternativt kan man sige, at det burde have været en reel union - med en stærk politisk overbygning, der havde overført midler til de svagere områder, herunder havde investeret meget mere massivt i infrastruktur og uddannelser i "udkantsområderne". I USA, som i højere grad er en reel union, ville man aldrig lade en stat sejle sin egen sø, som det åbenbart er god latin at gøre i det græske tilfælde.

På vej mod ny aftale med Grækenland

Der må efterlyses mere solidaritet fra EU-toppens side, sagde de kendte amerikanske økonomer Krugman og Stiglitz.

Når denne solidaritet udeblev, forklares det ved, at den tyske forbundskansler Angela Merkel var underlagt populistiske hensyn til den tyske opinion, som efterhånden så rødt, når snakken gik på at skulle vise mere solidaritet med Grækenland betalt af tyske skatteydere..
Derfor de utrolig hårde krav til Grækenland. Som betingelse for, at man overhovedet vil gå i gang med at forhandle en ny hjælpepakke til landet, skal det græske parlament inden onsdag have vedtaget en række af Eurogruppens krav (som Euro-gruppen ikke engang indbyrdes var enige om).

Merkels koreografi var perfekt. Det var et eksempel på effektfuld politisk kommunikation. Men det var også en måde at bruge medierne og den hjemlige folkelige opinion til at line en hård forhandlingslinje op, så man kunne nå et slutresultat, der ikke ville ligge så langt fra den tyske position.
Lige efter at være ankommet til topmødet i Bruxelles søndag fyrede hun karske kanonader ud i medierne om græsk adfærd og troværdighed som den "valuta", der havde lidt mest skade. Det var få timer før de tyske nyhedsmedier, som overværes af flest tyskere, gik i luften med nyheder om den fortsatte udvikling i den græske tragedie. Med bogholderimæssig sans for detaljer er tyskerne rasende over de godt 90 mia euro, som var prisen for de foregående hjælpepakker.

Aftalen om 3. græske hjælpepakke

Der blev nået en aftale om en tredje hjælpepakke mandag morgen den 13.7. efter 17 timers forhandlinger (rekord for et EU topmøde). Eurogruppens formand præsenterede det således:
Eurogroup president Jeroen Dijsselbloem says that the Greek parliament must immediately start passing legislation to implement the measures agreed in Brussels. If Athens does that on Tuesday and Wednesday, then the Eurogroup can take a view on Wednesday, and then national parliaments can give their own approval for a third bailout. (Twitter)

Det er med nogle betingelser om handling i retning ad hurtig vedtagelse af reformer i det græske parlament knyttet til.
Den græske premierminister Alexis Tsipras opnåede igennem den lange natteforhandling, at en fond med indtægter fra græske privatiseringsaktiver, der efter tysk krav skulle være stationeret i Luxembourg, og som skulle bruges til ny kapitalisering (dvs opbygning af tilstrækkelig egenkapital) af de græske banker, nu kunne anbringes i Athen i stedet. Det blev i medierne kaldt "et tysk krav om pant i Grækenland på 50 mia euro". En undersøgelse fra IMF (Den internationale Valutafond) havde dog vist, at den form for aktiver (f.eks. græske havne) ville indbringe et så begrænset beløb, at det ville tage 100 år at nå 50 mia. Der var også kritikere, der mente, at aftalen var hårdere ved Grækenland, end Versaillestraktaten ved afslutningen af I. Verdenskrig var for Tyskland. Ved denne traktat blev Tyskland tvunget til at betale så høje erstatninger til bl.a. Frankrig, at det var stort set umuligt for Tyskland at komme rigtigt økonomisk på fode, hvorved noget af grundlaget blev lagt for Adolf Hitlers opstigen til magten. Anderledes gik det efter II. Verdenskrig, hvor halvdelen af den tyske gæld blev slettet ved Londonkonferencen i 1953. Disse historiske fakta var blevet et ømt punkt for Tyskland i debatten forud for aftalen med Grækenland.
I forhold til Merkels forhandlingsresultat nåede Tsipras ikke langt med de græske ønsker. Han risikerede at komme til at stå til en ordentlig storvask,når han kom hjem. En del kommentatorer mente, at Grækenland ville kunne have fået mere ud af at tage den hårde tur med en græsk exit fra euroen. Det antyder lidt om, hvor svært det var for grækerne at komme i mål under forhandlingen. Det kan have spillet ind, at Grækenland skulle straffes for folkeafstemningen den 5.juli.
Med hensyn til det vigtige spørgsmål om reduktion af gæld, siger aftalen, at der ikke bliver nogen hair cut (nedskrivning af gælden).
Til gengæld nævner aftalen, at det samlede finansieringsbehov for gældsomstrukturering og reformer over årene kan komme op på 82 - 86 mia euro:

The Euro Summit takes note of the possible programme financing needs of between EUR 82 and 86bn, as assessed by the Institutions. It invites the Institutions to explore possibilities to reduce the financing envelope, through an alternative fiscal path or higher privatisation proceeds. (Oversættelse: Eurogruppe topmødet noterer sig de mulige programfinansieringsbehov på mellem 82 og 86 mia euro, som det er anslået af institutionerne (Trojkaen). Det inviterer institutionerne til at undersøge muligheder for at reducere finansieringspakken, gennem en alternativ skattemæssig vej eller gennem højere indtægter fra privatisering).

men uden klart at sige, hvem der kommer til at stå for den ekstra finansiering. Noget forventes af komme via nye skatter og privatisering. "The institutions" er trojkaen (Kommissionen, ECB og IMF).
Og den taler om, at gælden skal være "bæredygtig" for grækerne. På den måde imødekommer man faktisk de ønsker om at forblive i euroen, som opinionsmålinger har vist, at det græske folk prioriterer højt. Der er formentlig frygt for det drop i levestandard, en indførelse af en meget devalueret ny drachme kan føre til.

Demokratiproblemet - ny koreografering af det "demokratiske underskud"?

Det "demokratiske underskud" er et gammelkendt problem i forbindelse med EU-beslutninger. Det går på, at der er lang vej fra vælgerne til beslutningerne og på, at et embedsmandsorgan som Kommissionen har fået så stor en rolle i EU'sbeslutningstagning med initiativretten og opgaven med at drive integrationen fremad.
Med beslutningen om den 3. græske gældsaftale i 2015 rejstes demokratiproblemet på en ny måde.
Var det demokratisk, at Alexis Tsipras, den græske premierminister, udskrev folkeafstemning 5. juli for at lade de græske vælgere tage stilling til forslaget fra Eurogruppen?
Det var vel tilsyneladende demokratisk at lade det direkte demokrati råde her? Hvis folket skulle "have ejerskab" til den lange proces med at komme igennem gældsafviklingen var det vel rimeligt at lade folket bestemme?
Ja, men problemet var bare, at det endte med en aftale, der var endnu værre end det forslag, der blev stemt ned ved folkeafstemningen. Det var også et stort demokratisk problem, at EU's topledere blandede sig med at komme med gode råd til vælgerne om, hvad de burde stemme.
Eurogruppen - og specielt nok de tyske beslutningstagere - blev midlt sagt rasende over, at sagen kom ud til folkeafstemning. Det var første gang i EU's historie, at der blev lavet en national folkeafstemning i en sådan sag. Det var en ny og uventet procedure at smide ind i en forhandling, hvor mange teknikaliteter indgik, og hvor sagen normalt var blevet løst imellem de indirekte folkevalgte repræsentanter (regeringslederne) og embedsmændene. Hertil kom det principielle spørgsmål: Hvad nu, hvis grækerne havde stemt ja, og "hjælpepakken" efterfølgende ville blive stemt ned af vælgere i andre lande? For hver af eurolandene skal efterfølgende tage stilling til det, der er besluttet, enten via parlamentet i det pågældende land, eller ved folkeafstemning, hvis landet beslutter det.

Integration i dybden på det økonomiske område

ØKONOMISK UNION - Hvad indebærer det?

I den fagøkonomiske debat har man i teorien om optimale valutaområder beskæftiget sig med betingelserne for, at en monetær union med fælles valuta kan fungere. Et optimalt valutaområde er et sæt af økonomiske, befolkningsmæssige, teknologiske og geografiske betingelser, der gør det relevant med en fælles valuta. Danmark er f.eks. et optimalt valutaområde. Ganske vist er f.eks. Lolland-Falster og Bornholm præget af lavere økonomisk udvikling end den øvrige del af landet, men dog ikke i en grad, at man vil anbefale disse områder at rette op på deres konkurrenceevne igennem indførelsen af deres egen valuta.

Betingelser for optimalt valutaområde:

Enighed om økonomiske målsætninger

Ex.: Inflation, arbejdsløshed

Tendenser til ensartet omkostningsudvikling

Ex.: Lønniveauer i området

Produktionsfaktorers mobilitet

Ex.: Kapital og arbejdskraft

Sammensætning af produktion

Ensartet eller komplementær

Indbyrdes samhandel

Skaber gensidig afhængighed

I den fagøkonomiske debat har man i teorien om optimale valutaområder beskæftiget sig med betingelserne for, at en monetær union med fælles valuta kan fungere. Et optimalt valutaområde er et sæt af økonomiske, befolkningsmæssige, teknologiske og geografiske betingelser, der gør det relevant med en fælles valuta. Danmark er f.eks. et optimalt valutaområde. Ganske vist er f.eks. Lolland-Falster og Bornholm præget af lavere økonomisk udvikling end den øvrige del af landet, men dog ikke i en grad, at man vil anbefale disse områder at rette op på deres konkurrenceevne igennem indførelsen af deres egen valuta.

Der må ikke være for stor forskel imellem landenes økonomisk-politiske målsætninger. Det kan f.eks. ikke nytte noget, at kun enkelte lande prioriterer inflationsbekæmpelsen meget højt. Hvis andre lande ikke gør det, vil det skabe uligevægt i omkostningsudviklingen, som kan gøre en valutakursjustering nødvendig.

Produktionsfaktorerne (arbejdskraft og kapital) skal kunne bevæge sig relativt uhindret rundt i området. Det er stort set gennemført for kapitalens vedkommende. Med hensyn til arbejdskraften er der imidlertid langt igen i EF. Det skyldes ikke alene, at landene er modvillige m.h.t. at opgive nationale særregler om arbejds- og opholdstilladelser, uddannelse, m.v., men også sproglige og kulturelle forskelle. EF er langt fra den mobilitet af arbejdskraften, der præger unioner som f.eks. USA og Vesttyskland. Her har regional underudvikling altså kunnet føre til vandring af arbejdskraften hen til de områder, hvor der er bedre beskæftigelsesmuligheder.

Produktionssammensætning og samhandelsmønstre skal være sådan, at landene kan specialisere sig i forhold til hinanden og handle med hinanden uden, at det følges af stærkt svingende varepriser. Jo højere den indbyrdes samhandel er, desto større fordel vil landene have af en fælles valuta, fordi den giver sikkerhed for det kontraktgrundlag for priserne, som varerne og tjenesterne handles til over landegrænserne.

Omvendt vil en monetær union med fælles valuta i sig selv virke stimulerende på samhandelen.

Man kan da også se, at allerede under slangesamarbejdet og EMS-samarbejdet skete der en udvidelse af den EF-interne handel. Over halvdelen af EU-landenes samhandel finder i dag sted med andre EU-lande, og der er tendens til, at procenten stiger. I den henseende ser det altså ud til, at EU er ved at udvikle sig i retning ad et optimalt valutaområde. Gennemførelsen af det indre marked fra 1. januar 1993 har også skubbet på i denne retning.

KONVERGENSKRITERIER

I Maastrichttraktaten taler man om de såkaldte konvergenskriterier som pejlemærker for, om den Økonomiske og Monetære Union (ØMU) kan realiseres. At "konvergere" vil sige at "nærme sig" hinanden. Det, der skal bringes sammen og nærme sig hinanden, er økonomiske tilstande, som muliggør en fælles valuta. Det er f.eks., at inflation og rente skal nærme sig hinanden.

Kommissionen kunne i efteråret 1997 fremlægge nye tal, der viste, at næsten alle lande, bortset fra Grækenland, så ud til at ville opfylde kriterierne. Et land som Italien lå på vippen. Der var også stadig lidt tvivl, om tyskerne vil opfylde betingelserne. Det var den store tyske arbejdsløshed på over 4 mio dengang, som bragte tvivlen ind, idet en sådan arbejdsløshed medfører udgifter til understøttelse og lavere skatteindtægter. Ikke desto mindre var det Tyskland, der gik forrest med stålsatte krav til ØMU'ens konstruktion. Lavinflation og økonomisk stabilitet skulle sættes i højsædet.

Konvergenskriterierne i ØMU (Maastrichttraktaten):

Inflationen (prisstigningerne) må højst være 1.5 pct højere end gennemsnitsinflationen i de tre lande, der har den laveste inflation.

Underskuddet på offentlige budgetter (dvs de penge stat og kommuner får ind og ud) må højst være 3 pct af BNP.

Den offentlige gæld må ikke overstige 60 pct af BNP.

Renten på obligationer må højst være 2 pct over gennemsnittet for de tre lande, der har lavest inflation.

Landet skal i mindst 2 år have overholdt de normale udsvingsgrænser inden for EMS-samarbejdet og må altså heller ikke i denne periode have devalueret valutaen.

Ifølge Maastrichttraktaten gik ØMU'ens første fase frem til 1.1.94, 2. fase frem til 1.1.99 og tredje fase fra 1.1.99.

Fra 1999 og frem til 2002 fastlåstes kurserne imellem de nationale valutaer uigenkaldeligt. Fra første januar 2002 indførtes de fælleseuropæiske penge. De nationale penge anvendtes sideløbende med euroen frem til 1.7.2002. Fra denne dato anvendtes kun euro.

DEN EUROPÆISKE CENTRALBANK (ECB)

ØMU-områdets pengepolitik vil blive varetaget af Det Europæiske System af Centralbanker, ESCB, som består af Den europæiske Centralbank, ECB, og centralbankerne i medlemslandene. ESCB's hovedmål angives at være at sikre prisstabilitet.

ESCB's grundlæggende opgaver defineres som:

formulere og gennemføre Fællesskabets monetære politik

foretage transaktioner i udenlandsk valuta

besidde og forvalte medlemsstaternes officielle valutareserver

fremme betalingssystemernes smidige funktion (artikel 105)

Det er opgaver, der ligner enhver anden nationalbanks opgaver, nemlig at kontrollere pengemængden, så der ikke kommer inflation. Den monetære politik omfatter også renten. Transaktioner i udenlandsk valuta vil sige, at man skal veksle udenlandske tilgodehavender, så pengeinstitutterne altid har mulighed for at betjene deres kunder med fri valutaveksling. Endelig kan de disponere over valutareserverne og fremme betalingssystemernes smidighed.

Den pengeudstedende myndighed kommer ECB til at få. Den giver bemyndigelse til udstedelse af pengesedler:

De øverste myndigheder i ECB er et styrelsesråd og en direktion. Styrelsesrådet består af medlemmerne af direktionen og cheferne for de nationale centralbanker. For at sikre direktionens uafhængighed udnævnes de op til 6 medlemmer af direktionen for 8 år. Direktionen gennemfører den monetære politik i henhold til styrelsesrådets beslutninger.

Hvordan fører ECB så pengepolitik? ECB's pengepolitik er baseret på to fundamenter, for det første et mål for væksten i pengemængden (M3) på 4,5 pct (1999/2000). Størrelsen vil afhænge af den økonomiske vækst. Det andet fundament er en vurdering af prisudviklingen ud fra udviklingen i nogle indikatorer, dvs lønninger, valutakurser, obligationskurser og renter, samt forskellige mål for den reale økonomiske aktivitet, finanspolitiske indikatorer, pris- og omkostningsindeks og erhvervs- og forbrugsundersøgelser. Hovedformålet er at holde snor i prisudviklingen.

EU-integrationen - historisk vue

Integration i bredden - historisk set

Juli/august søger England, Irland og Danmark om optagelse i EEC. Frankrig nedlægger veto mod engelsk optagelse.

Det britiske og irske pund, liren og franske francs trækker sig dog hurtigt ud af slangesamarbejdet, der herefter får karakter af et valutasamarbejde med D-mark som ankervaluta.

I oktober beslutter De Ni at søge Det europæiske Økonomiske Fællesskab omdannet til en Europæisk Union.

I december når man til enighed i Ministerrådet om dannelse af Det indre Marked fra udgangen af 1992. I februar 1986 vedtages Den europæiske Fællesakt, der er aftalegrundlag for Det indre Marked. Den europæiske Fællesakt vedtages ved folkeafstemning i Danmark.

I september tvinges det britiske pund og den italienske lire efter en periode med voldsom valutauro til at forlade EMS'en. Den spanske peseta devalueres, og EMS'en genetableres med udsvingsmarginer på 15 pct.

Ved Edinburgh-forliget i december bekræfter Det europæiske Råd de fire danske forbehold til unionstraktaten (fælles mønt, fælles forsvarspolitik, unionsborgerskab, og fælles rets- og asylpolitik)

1993 : Ved topmøde i Det europæiske Råd i København i juni vedtages de såkaldte Københavnskriterier som adgangsbillet for nye kandidatlande:

Det politiske kriterium, som kræver stabilitet af demokratiske institutioner, lighed for loven/retssamfund, menneskerettigheder og beskyttelse af og respekt for minoriteter

Det økonomiske kriterium, som siger, der skal være en fungerende markedsøkonomi

Endelig skal landet respektere og følge acquis communautaire, dvs EU's vedtagne retsgrundlag for markedsordningerne.

For at forhandlinger med et medlemsland kan begyndes, skal det politiske kriterium som minimum være opfyldt.

Amsterdamtraktaten træder i kraft. Kommissionen går af i marts efter, at en kritisk revisionsrapport har afdækket svindel med EU midler. Den franske kommissær Edith Cresson havde en astrolog og sin samlever, en britisk tandlæge, på EU's lønningsliste. Den spanske kommissær Manuel Marin havde siddet en kritik af forvaltning af EU's støtte til Middelhavsområdet overhørig i næsten halvandet år. Kommissionen havde været udsat for kraftigt pres fra Parlamentet siden januar. Parlamentet kan afsætte Kommissionen med 2/3 flertal. I marts bøjede Kommissionsformand Jaques Santer sig for kritikken, og den samlede kommision gik af.

Krisen blev betegnet som en "forfatningskrise", der på længere sigt vil styrke Parlamentets magt i forhold til Kommissionen.

Den tidligere italienske ministerpræsident Romani Prodi udnævnes til ny kommisionsformand.

2000 : Ved topmødet i Lissabon 23.-24. marts udbyggedes EU's fælles strategimål med en målsætning om, at unionen skal være "den mest konkurrencedygtige og dynamiske vidensøkonomi i Verden med en kapacitet for bæredygtig økonomisk vækst, med flere og bedre jobs og med større social sammenhængskraft".
Nice-traktaten vedtages ved topmøde 8.12. Den blev senere vedtaget i det danske folketing uden folkeafstemning. Det var kun Enhedslisten og Dansk Folkeparti, der stemte imod den nye traktat. Nice-traktaten åbner op for optagelse af nye medlemmer, idet det blev fastlagt, hvor mange stemmer i et udvidet Ministerråd de nye medlemslande skal have. Der kom ændrede regler for det kvalificerede flertal i Ministerrådet, som giver de store lande lidt mere indflydelse. Nicetopmødet vedtog også at speede EU's socialpolitik op. Den defineres som en koordinerende politik, hvor EU kommissionen fremlægger forslag til landenes koordinerede politikker og man forsøger at bekæmpe social udelukkelse. Nice-traktaten blev først forkastet ved folkeafstemning i Irland. I efteråret 2002 blev der arrangeret en ny folkeafstemning, hvor der blev flertal for den nye traktat. Den kunne herefter træde i kraft.

2001 : I forbindelse med WTO-forhandlingerne i Doha Qatar vedtager EU at tilslutte sig principperne for en afvikling af landbrugsstøtteordninger. Ved topmøde i Laeken, Belgien i december besluttes det at nedsætte et forfatningskonvent, der skal komme med forslag til ny forfatning.

På topmødet i København 12-13. december vedtages det, at EU udvides med 10 nye medlemmer i Øst- og Centraleuropa (Polen, Tjekkiet, Ungarn, Slovakiet, Slovenien, Estland, Letland, Litauen, Malta, Cypern) pr 1. maj 2004. Kandidatlandene får forhøjet deres landbrugsstøtte fra oprindelig 25 pct af niveauet i EU's landbrugsordninger til et højere beløb. Rumænien og Bulgarien kan optages 2007. Tyrkiet får lovning på, at forhandling om optagelse kan startes, hvis landet to år senere opfylder de såkaldte Københavnskriterier om demokrati, menneskerettigheder og retssamfund.

Københavnskriterierne indeholder både politiske og økonomiske betingelser for medlemskabet. Kriterierne er med til at sikre, at de nye medlemslande befinder sig på stort set samme niveau som de øvrige medlemslande.

Københavnskriterierne:
1. Landet skal have stabile institutioner (dvs. domstole, parlament og en offentlig administration), som garanterer demokratiet, retsstaten, menneskerettighederne og respekten for og beskyttelsen af mindretal.

2. Landet skal have en fungerende markedsøkonomi og evnen til at klare konkurrencepresset og de øvrige markedskræfter i Unionen.(Dvs. landene skal være i stand til at sælge deres varer og tjenester på nogenlunde samme niveau som resten af landene i EU. Alle skal kunne konkurrere på lige fod.)

3. Landet skal kunne leve op til de forpligtelser, der følger med medlemskab. Det vil blandt andet sige, at landet skal tilslutte sig Unionens politiske, økonomiske og monetære mål. (Monetære mål vil sige, at landene i EU samarbejder om fælles økonomiske mål - bl.a. den fælles valuta, euroen.) Kilde: Kommissonen

Fører udvidelsen til 28 medlemmer til, at EU "går tilbage" til at blive et frihandelsområde eller en toldunion - evt. et fælles marked (også arbejdskraftmarked)?. Eller vil det udvikle sig i retning ad en føderal union? Eller et Europa á la carte. - I dag lever EU ikke op til sit navn. Det er slet ikke en føderal union. Det kan beskrives som et mellemstatsligt samarbejde, hvor landene på visse områder frivilligt har afgivet suverænitet, så der er overnational beslutningstagning på disse områder. Det har paradoksalt nok styrket de store europæiske nationalstater over for USA og over for den økonomiske konkurrence fra fjernøsten.

De nye lande køber principielt set hele EU-pakken, dvs de også skal være medlemmer af ØMU'en og den fælles valuta. Der bliver dog her tale om opfyldelse af visse betingelser m.h.t. den økonomiske tilstand (bl.a. konvergenskriterierne). De vil skulle indtræde i ERM2 aftalen, før fuldt medlemsskab af fællesvalutaen.

2003 : Irakkrigen marts-april fører til splittelse om formuleringen af EU's udenrigspolitik. Storbritannien, Danmark, Spanien, Italien, Holland og Portugal støtter USA; de to første er også krigsdeltagere, Danmark dog kun ved at sende et par fartøjer til Golfen. Frankrig, Tyskland, Belgien og Luxembourg vil ikke støtte USA i NATO, da der skal skaffes støtte til Tyrkiet i tilfælde af et evt. irakisk angreb på Tyrkiet.
USA tager især afstand til Frankrig og udenrigsminister Colin Powell taler om, at landets holdning kan "få konsekvenser". Før krigen går i gang skriver Danmark sammen med andre lande og nogle af de kommende østeuropæiske medlemmer under på et støttebrev til USA. På topmødet i Grækenland i april enes EU-landene om en fælles erklæring.

2007. Rumænien og Bulgarien optages som medlem nr henholdsvis 26 og 27

2009 Lissabontraktaten træder i kraft. Den medfører øget brug af flertalsafgørelser. Desuden indføres en præsident og udenrigsminister. EU skal gradvist opbygge en fælles udenrigstjeneste og gennemføre en fælles udenrigspolitik. Det er dog stadig i overvejende grad et mellemstatsligt samarbejde.

2010 EU's økonomiske og monetære union med fællesvalutaen euroen rammes hårdt af den økonomiski krise. Markederne mister tilliden til især sydeuropæisk og irsk statsgæld, og det truer med at underminere grundlaget for fællesvalutaen. EU vedtager den fælles finnansielle stabilitetsfond med trækningsmuligheder på op til 750 mia euro til lande med problemer.

2011. Eurokrisen spidser til med renteniveauer på over det dobbelte af det tyske renteniveau (tiårige statsobligationer. Der er frygt for euroens fortsatte eksistens.

2012 25 medlemslande vedtager finanspagten med skærpede krav til de tilladelige underskud på offentlige budgetter. Ifølge denne nye aftale må det strukturelle offentlige budgetunderskud (dvs budgetunderskuddet renset for konjunkturvirkninger. Danmark er medunderskriver af aftalen.

2015 De britiske konservative vinder valget til Underhuset i maj med absolut flertal af parlamentsmedlemmerne. Premierminister David Cameron havde inden valget lovet en folkeafstemning senest i 2017 om britisk medlemsskab af den europæiske union, hvis De Konservative vandt valget. Det vil medføre krav om en ny unionstraktat eller vidtgående indrømmelser til Storbritannien.

OPGAVER
1. Parlamentet har fået vetomulighed med de sidste EU-traktater. Men er det nok til at sikre det repræsentative demokrati?
2. Europaparlamentet kan få indflydelse ud fra de forskellige holdninger, de folkevalgte har. Burde Parlamentet, som det folkevalgte organ, have mere direkte indflydelse på f.eks. miljø-, forbruger- og industripolitik, så det direkte kan vedtage lovgivning for hele Europa?

3. Brug diagrammet herunder til at undersøge en konkret sags vej igennem EU-beslutningsprocessen.

4 Case opgave:

CASE

Der skal formuleres et nyt integrationsprojekt for EU og Europa.

Hvordan skal grundlaget for samarbejdet udformes i den verden, vi befinder os i nu, og som er meget anderledes end verden, som den så ud, da EU blev til?

- Inden for hvilke områder skal samarbejdet især intensiveres?

- Hvilke globaliseringsudfordringer skal et nyformuleret EU især tage stilling til og finde løsningsveje til?

- Hvordan kan befolkningerne komme tættere på EU (hvordan tackle det "demokratiske underskud"?

Hvordan skal et sådant nyt integrationsprojekt udformes. Husk: nu skal der "tænkes ud af boksen"!

Indhold:
Integrationsniveau
Politikker
Beslutningsproces
Integrationsteorier
Eurogældskrise
Græsk gældskrise
ØMU
Historie-tidslinje

LINKS:

EU-hotline (Økonomiministeriet.)
Kommissionen
Samling af EU-links
EU-oplysningen EU-leksikon
Europ. miljøagentur
Europaparlamentet

Europakommissionen i Danmark
Græsk krise i 20 grafer. AU-opgave om græsk økonomi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvorfor EU og hvorfor tættere integration? EU blev oprindelig dannet som et samarbejde omkring forpligtende ordninger for handel og told. Det hed det europæiske fællesmarked (Romtraktaten 1957), som 6 lande (Benelux, Tyskland, Frankrig og Italien) skrev under på. Der stod i indledningen til Romtraktaten noget om en "stadig tættere sammenslutning", og det er fortsat målet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvordan danner medlemslandene kvalificeret flertal i Rådet? Med flertalsberegneren kan du afprøve forskellige kombinationer, hvis landene stemmer hhv. for (v), imod (x) eller blankt (-). Et kvalificeret flertal kræver, at et flertal af landene (55 %) stemmer for forslaget, og landenes befolkninger samtidig udgør mindst 65 % af EU's samlede befolkning.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvordan danner medlemslandene kvalificeret flertal i Rådet? Med flertalsberegneren kan du afprøve forskellige kombinationer, hvis landene stemmer hhv. for (v), imod (x) eller blankt (-). Et kvalificeret flertal kræver, at et flertal af landene (55 %) stemmer for forslaget, og landenes befolkninger samtidig udgør mindst 65 % af EU's samlede befolkning.

# data[].attributes.attachment_link.description
Politisk lobbyisme er ikke et nyt fænomen, men er alligevel årsag til bekymringer og ophedede diskussioner. Det er der god grund til, forklarer SDU-professor Michael Baggesen Klitgaard.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bendt Bendtsen

For mange klinger ordet lobbyisme af noget fordækt. Af hemmelige samtaler mellem nogle lidt for smarte konsulenter hos interesseorganisationer eller virksomheder, som forsøger at presse deres dagsorden ned over hovedet på magthaverne med til tider ufine tricks.

Men det er ikke et billede, der vækker genklang hos den tidligere mangeårige konservative europaparlamentariker og vicestatsminister Bendt Bendtsen, der i dag selv er blevet lobbyist som bestyrelsesformand for brancheorganisationen Synergi.

"Det skræmmebillede, nogle maler af lobbyister, er noget forfærdeligt vrøvl," siger han til FinansWatch, der for tiden sætter fokus på lobbyisme i finanssektoren.

Det gælder heller ikke i EU, hvor lobbyorganisationer ofte beskrives som værende særdeles magtfulde.

"Det er naivt at tro, at en parlamentariker i Bruxelles kan vide alt her i verden," siger han og tilføjer, at der i hans optik ikke er forskel på, hvordan lobbyisme foregår i Bruxelles og på Christiansborg.

Selv afviser han at have oplevet en form for pres fra lobbyister i sin 30 år lange politiske karriere.

Tværtimod har han flere positive oplevelser, hvor han har samarbejdet med interesseorganisationer og peger konkret på, da det i starten af indeværende årti lykkedes at redde dansk realkredit. Det vender vi tilbage til.

Måtte bede lobbyist om at skride

Først og fremmest gælder det ifølge Bendt Bendtsen om, at man som politiker naturligvis skal være bevidst om lobbyistens intention ved at henvende sig. Når det er sagt, kan lobbyisternes interesser også somme tider falde sammen med enten erhvervslivets eller sågar Danmarks interesser over en bred kam.

Men selv om Bendt Bendtsen grundlæggende er positivt indstillet over for lobbyister, er det ikke ensbetydende med, at alle lobbyister er lige dygtige til såkaldt interessevaretagelse. Han er heller ikke bleg for at sætte ord på, hvordan man i hvert fald ikke skal agere som lobbyist, hvis man ønsker at bevare relationen.

"Man skal ikke bare mele sin egen kage. En dårlig lobbyist, der kun har en kortsigtet og snæversynet gevinst for øje, er der ikke bund i," siger Bendt Bendtsen og peger på, at en lobbyist, som kommer med forkerte beregninger, typisk vil være bandlyst efterfølgende.

Og selvom det ikke er noget, der sker ofte, husker han især et konkret tilfælde, hvor han var nødt til at smide en lidt for grøn lobbyist ud af sit kontor.

Det var i sidste periode af Bendt Bendtsens tid i EU-Parlamentet, hvor han måtte sende en lobbyist ud af sit kontor efter kun to minutter, da han ikke mente, lobbyistens opførsel var i orden. Den pågældende person var så overbevist om sin egen sag, at han ifølge Bendt Bendtsen på det nærmeste skældte ud.

"Jeg bad ham om at forlade mit kontor. Dine kollegaer kan få lov at blive siddende, men du kan godt skride. Det hører til sjældenhederne, at det sker, men det sker," siger den tidligere EU-parlamentariker.

Og ifølge Bendt Bendtsen får det varige konsekvenser for lobbyisternes arbejdsbetingelser og mulighed for at komme i dialog med politikerne, hvis de først en gang har dummet sig:

"Har man som lobbyist bare én gang prøvet at tørre en politiker, så er det ligegyldigt, om man er rød eller blå, eller om det er i Bruxelles eller på Christiansborg. Så er vedkommende færdig, og ikke bare på det ene kontor, men alle steder, for politikere taler også sammen."

Stor sejr for realkreditten

Generelt er to ting altafgørende for, at man som lobbyist opnår gennemslagskraft hos politikerne og ikke bliver smidt på porten, mener den tidligere toppolitiker.

Dels er det væsentligt, at det budskab, du forsøger at gennemtrumfe, understøttes af solid og gennemberegnet fakta. Derudover er det vigtigt, at du som lobbyist kender tankegangen hos politikerne og er bekendt med de uskrevne spilleregler, der eksisterer i forholdet mellem lobbyister og politikere.

Et godt eksempel på, hvad Bendt Bendtsen oplever som god lobbyisme, handler om realkreditten. Tilbage i 2012 satte de internationale regler, som blev barslet af Basel-komitéen efter finanskrisen, det danske realkreditsystem under pres. Men blandt andet som følge af intenst lobbyarbejde valgte EU-Kommissionen at frede de danske realkreditobligationer.

I den forbindelser spillede Realkreditrådets daværende direktør i Bruxelles, Jens Valdemar Krenchel, en afgørende rolle, lyder det fra Bendt Bendtsen. Han peger på to særligt udslagsgivende kompetencer hos lobbyisten.

Dels var Jens Valdemar Krenchel dygtig til at trække papirer og vigtig information ud af kommissionen, som først blev offentliggjort på et senere tidspunkt.

Derudover bidrog Finansrådet og Realkreditrådets beregninger af konsekvenserne ved Basel-komitéens varslede ændringer for dansk realkredit som tungtvejende argumenter, som Bendt Bendtsen kunne anvende i de politiske diskussioner.

"De politiske sejre har mange fædre og nederlag det modsatte, men der er ingen tvivl om realkreditlobbyens store andel af den her sejr," siger han.

Danmarks indkøb af kampfly præget af lobbyisme

I interesseorganisationen Forsikring & Pension har direktør for public affairs og kommunikation, Jacob Winther, også indgående kendskab til lobbyisme fra begge sider af bordet, og han mener også - måske ikke så overraskende, da han selv er lobbyist - at der er mange samfundsgavnlige effekter ved lobbyisme.

Som tidligere pressechef i Forsvarsministeriet og spindoktor for den forhenværende forsvarsminister Søren Gade modtog han mange henvendelser fra lobbyister, der forsøgte at tale deres sag i forbindelse med Danmarks indkøb af nye kampfly.

"Processen var undervejs i mange år, men kørte på sit højeste, da jeg sad i ministeriet, og jeg fik enorm meget kontakt fra lobbyister. Jeg mener, det var positivt. Det tog noget tid, men den tid kom tifoldigt tilbage, og det bidrog med viden og nuancer i diskussionen," siger han.

Det er selvfølgelig vigtigt, at man fra politisk hold er klar over lobbyisternes grundlæggende interesser og intention med sin henvendelse, påpeger han.

"De gode lobbyister sørger for at henvende sig på en måde, så de kan komme tilbage igen. Hvis du lægger noget fakta på bordet, som rent faktisk holder, har du fra politisk hold lyst til at bevare dialogen - det har jeg lært indefra," siger Jacob Winther.

I F&P har de fleste i lobbyforeningen derfor også erfaring med lobbyisme fra enten en styrelse eller departement, så de er bekendte med, hvordan argumentationen internt bliver sat op, når der skal træffes beslutninger, fortæller han.

FinansWatch har tidligere bragt et længere interview, som kan læses nedenfor sammen med andre artikler i serien om lobbyisme i finanssektoren:

Finansforenings lobbyister styrer uden om medierne i jagten på indflydelse

Toplobbyist: Andre brancher er misundelige på finanssektorens vilkår på Christiansborg

Særskat på bankerne er ikke et tabt slag endnu - lobbyisterne har mere krudt i bøssen

Efter skarpe trusler i valgkampen: Finanslobby skal charmere nye magthavere fra svært udgangspunkt

# data[].attributes.attachment_link.title
Tidligere topminister til lobbyister: Tørrer du en politiker bare én gang, er du færdig

# data[].attributes.attachment_link.description
NÅR FINANSSEKTOREN LOBBYER: Med mere end 30 år i politik har den tidligere topminister, europaparlamentariker og nuværende lobbyist Bendt Bendtsen stor erfaring med lobbyisme. Han ser flere fordele end ulemper og peger konkret på, at lobbyisme var medvirkende til, at det danske realkreditsystem for 10 år siden blev reddet.

# data[].attributes.body
Gammel men god

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
lobbyister på arbejde i magtens korridorer

Indholdsbeskrivelse:
I december 2006 blev EU's hidtil mest omfattende kemikalielov, REACH, vedtaget efter 10 års tovtrækkeri. I månederne op til afstemningen er der hektisk aktivitet blandt lobbyister fra bl.a. Greenpeace og Kemikalieindustriens Hovedorganisation. Den danske dokumentarfilm følger Henrik Pedersen fra Greenpeace og Franco Bisegna fra kemikalieindustrien i deres bestræbelser på at sælge deres respektive synspunkter til det danske medlem af Europa-Parlamentets miljøudvalg, socialdemokraten Dan Jørgensen. Lobbyisternes arbejdsmåde er temmelig forskellig: Bisegna forsøger med oratorisk venlighed at så tvivl og forvirring om, hvorvidt farlige kemiske stoffer faktisk er farlige, og om de kan undværes, uden at virksomheder må lukke, og arbejdspladser går tabt. Pedersen og Greenpeace går anderledes hårdhændet til værks ved fx at lænke demonstranter til indgangen til en finsk PVC-fabrik for at få den finske EU Ministerrådsformand i tale, og det lykkes. Afstemningen i EU ender med at blive en halv sejr for miljøaktivisterne.

8. til 10. klasse.
Klassetrin:

Ungdomsuddannelser, Voksenuddannelser

# data[].attributes.attachment_link.description
lobbyister på arbejde i magtens korridorer Indholdsbeskrivelse: I december 2006 blev EU's hidtil mest omfattende kemikalielov, REACH, vedtaget efter 10 års tovtrækkeri. I månederne op til afstemningen er der hektisk aktivitet blandt lobbyister fra bl.a. Greenpeace og Kemikalieindustriens Hovedorganisation.

# data[].attributes.attachment_link.title
Elev Informationsark 2 - Arbejdskraftens fri bevægelighed

# data[].attributes.body
1) Hvad kendetegner de tre institutioner i lovgivningsprocessen og lovforslagets vej igennem processen.

2) Find argumenter for og imod at  lovgive i EU i stedet for at indgå “normale” mellemstatslige aftaler.
3) Hvad er demokratisk legitimitet  og i den særlige EU sammenhæng?
4) Hvad kendetegner henholdsvis direktiver og forordninger.

# data[].attributes.attachment_link.title
Elev Informationsark 1 - Når EU lovgiver

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
80 procent. 11,25 procent. 24 procent. 50-60 procent. 14-58 procent.

Der er mange bud på, hvor stor en del af den danske lovgivning, der kommer fra Bruxelles.

Både Justitsministeriet, forskere fra Københavns Universitet, Tænketanken CEPOS og Tænketanken Europa har givet deres bud, men de lander tydeligvis ikke helt på de samme tal.

Og det er der en god grund til. Ifølge forskere er det nemlig slet ikke til at sætte et præcist procenttal på, og der er mange forskellige måder at gøre det op på.

Men hvad kan så være det mest retvisende tal? TjekDet gennemgår de forskellige bud.

80 procent

En af de mest sejlivede myter om EU er, at EU bestemmer 80 procent af den danske lovgivning. Tallet stammer fra en tale, som den tidligere formand for Europa-Kommissionen, Jacques Delors, holdt i Europa-Parlamentet i 1988.

"Om ti år vil 80 procent af den lovgivning, der handler om økonomi, og måske også skatte- og socialpolitik, komme fra EU," sagde han dengang.

Men tallet er ikke korrekt, siger Jørgen Grønnegård Christensen, der er professor emeritus ved Institut for Statskundskab på Aarhus Universitet.

"Det har intet med virkeligheden at gøre. Det var et politisk statement og intet andet. Og uanset, hvordan man måler det, så er det ikke sådan det forholder sig," siger han.

Alligevel er tallet ofte dukket op i den danske debat.

Et andet tal fra 2011 kommer fra Justitsministeriet, som svarede på et spørgsmål fra Folketingets Europaudvalg. Ved at tælle antallet af love med en såkaldt implementeringsnote, altså med reference til EU-retsakter, kom ministeriet frem til, at 11,25 procent af de danske love er direkte eller indirekte påvirket af EU-regulering.

Ifølge Jørgen Grønnegård Christensen er tallet ikke forkert, men giver heller ikke et retvisende billede.

"Tallet dækker over, hvor stor en del af den nationale lovgivning, der i et eller andet omfang henviser til, at man implementerer EU-direktiver. Men tallet fanger ikke de EU-forordninger, der også påvirker dansk lov, men som ikke bliver stemt igennem i Folketinget," siger han.

Ifølge Dorte Sindbjerg Martinsen, professor i statskundskab ved Københavns Universitet, er der ellers god grund til at tælle forordningerne med, når man opgør EU's indflydelse.

"Størstedelen af indflydelsen fra EU kommer fra forordninger, i størrelsesordenen tre fjerdedele. For hvert direktiv har du fire forordninger, og derfor er du nødt til at kigge på forordninger," forklarer hun.

Forordninger og direktiver - potato potato eller æbler og pærer?

Og her stopper vi lige op. Forskellen mellem forordninger og direktiver er nemlig hovedårsagen til, at buddene på EU's indflydelse på dansk lov er så forskellige.

En "forordning" er en bindende retsakt, og forordninger skal følges i alle enkeltheder i hele EU. Et "direktiv" er derimod en retsakt, der fastsætter et mål, som EU-landene skal opnå. Og så er det op til de enkelte lande at lave deres egne love for, hvordan disse mål skal opnås.

Ifølge Dorte Sindbjerg Martinsen er man derfor nødt til at se på enkelte politikområder og forvaltningspraksisser for at afgøre, hvilken betydning direktiver og forordninger har:

"Når man sidder og regulerer velfærd for vandrende arbejdstagere, så regulerer man efter en forordning, men det er ikke fordi den forordning figurerer i vores lov om aktiv socialpolitik," forklarer hun.

De 11,25 procent er altså kun den mængde af love, der henviser til EU-direktiver og tager altså ikke højde for forordningernes indflydelse.

Netop det prøver den borgerligt-liberale tænketank, CEPOS, at tage højde for i en opgørelse fra 2011. Når forordninger tælles med, så er det ifølge tænketanken 50-60 procent af den lovning, der gælder i Danmark, som stammer fra EU.

"CEPOS har ret i, at forordninger skal tælles med, men det er meget svært at lægge det sammen. Det kræver, at man undersøger hver enkelt forordning i dybden, og det kan man jo ikke gøre med alle de mange tusinde forordninger, der kommer fra EU," siger Jørgen Grønnegård Christensen.

Et eller andet sted mellem 14 og 58 procent

Det er også forskellen på direktiver og forordninger, der ligger bag det store spænd på 14 til 58 procent, som er buddet fra Tænketanken Europa.

"EU påvirker 14 procent af al dansk lovgivning direkte, men dertil kommer hele 4.678 forordninger, der som udgangspunkt har direkte virkning i Danmark," skriver tænketanken i et notat fra 2015. Og det er altså de mange forordninger, der får EU-påvirkningen op på 58 procent.

Men selvom der ifølge Jørgen Grønnegård Christensen ikke er noget i vejen med opgørelsen, er der flere ting den ikke tager højde for.

"For det første er de her opgørelser jo baseret på optællinger, men alle love og forordninger har ikke jo ikke samme betydning. Nogle har store og vidtrækkende konsekvenser, andre er mere perifere," siger han og fortsætter:

"Der er også stor forskel på, hvilke politikområder EU har stor indflydelse på. Områder som miljø og forskning ligger højt, mens for eksempel velfærdsområdet ligger ret lavt, altså med få reguleringer fra EU.

Ikke udtømmende

Dorte Sindbjerg Martinsen forklarer, at procenttallet ikke kan stå alene:

"Jeg vil sige, at det er et udgangspunkt med de her procentsatser, men det er på ingen måde udtømmende og fortæller os ikke noget om, hvor stor indvirkningen på de enkelte politikområder er," siger hun.

For at få et retvisende billede, må man ifølge Dorte Sindbjerg Martinsen have øje for tre afgørende måder retsakter fra EU kan have indflydelse på:

"Man må dykke ned i de enkelte politikområder, og lave meget mere detaljerede studier af, hvordan EU-retsakter indvirker på vores måde at lave politik på, hvad er det for politik vi ikke laver, fordi det går imod EU-reglerne, og hvordan politikken forvaltes på de enkelte områder."

Og lige netop dét kæmpe gravearbejde mangler vi stadig at se.

Valget til Europa-Parlamentet afholdes nu på søndag den 26. maj.

# data[].attributes.attachment_link.title
Bestemmer EU virkelig 80 procent af den danske lovgivning?

# data[].attributes.attachment_link.description
80 procent. 11,25 procent. 24 procent. 50-60 procent. 14-58 procent. Der er mange bud på, hvor stor en del af den danske lovgivning, der kommer fra Bruxelles. Både Justitsministeriet, forskere fra Københavns Universitet, Tænketanken CEPOS og Tænketanken Europa har givet deres bud, men de lander tydeligvis ikke helt på de samme tal.

# data[].attributes.headline
Interaktiv gennemgang af EUs lovgivningsproces

# data[].attributes.subject
Interaktiv gennemgang af EUs lovgivningsproces

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
i Parlamentet

Europa-Parlamentet behandler det fælles udkast og stemmer om det ved plenarmødet. Det kan ikke ændre det fælles udkasts ordlyd. Forkaster det udkastet, eller undlader det at træffe en afgørelse, vedtages retsakten ikke, og proceduren afsluttes. Godkendes det af Parlamentet og Rådet, er retsakten vedtaget.

Rådet behandler det fælles udkast. Det kan ikke ændre i ordlyden. Hvis det enten forkaster det eller undlader at reagere, bortfalder retsakten, og proceduren afsluttes. Godkender det udkastet, og godkendes det også af Parlamentet, er retsakten vedtaget

Når både Europa-Parlamentet og Rådet har godkendt den endelige tekst til et lovgivningsforslag, undertegnes det samtidigt af begge institutioners respektive formand og generalsekretær. Teksterne offentliggøres efter undertegnelsen i EU-Tidende og bliver således officielle.

Forordninger har direkte bindende virkning i hele EU fra den dato, der er fastlagt i EU-Tidende.

I direktiver fastlægges mål, der skal nås i hver medlemsstat, men det er op til de nationale regeringer at beslutte, hvordan deres lovgivning skal tilpasses for at nå disse mål. I hvert direktiv fastlægges den dato, hvor den nationale lovgivning senest skal være tilpasset.

Afgørelser anvendes i særlige tilfælde, som omfatter særlige myndigheder eller individer, og de er fuldt ud bindende.

Hvis et lovgivningsforslag forkastet på noget tidspunkt i proceduren, eller Parlamentet og Rådet ikke kan nå til enighed om et kompromis, vedtages forslaget ikke, og proceduren afsluttes. En ny procedure kan kun iværksættes med et nyt forslag fra Kommissionen.

Ordforklaringer

Absolut flertal (i Europa-Parlamentet)

Et absolut flertal er et flertal blandt alle Europa-Parlamentets medlemmer (inklusive fraværende og medlemmer, der undlader at stemme). Med det nuværende antal medlemmer på 751 er tærsklen for absolut flertal 376 stemmer.

Rådets dagsordener er opdelt i A- og B-punkter. A-punkter er punkter, som der er opnået enighed om, og som kan vedtages uden forhandling. Dette udelukker ikke, at medlemmer af Rådet eller Kommissionen kan give deres holdning til kende, når et punkt sættes til afstemning.

En afgørelse af bindende for dem, den er rettet til (f.eks. et EU-land eller et individuelt selskab), og finder direkte anvendelse.

Almindelig lovgivningsprocedure

Under den almindelige lovgivningsprocedure (tidligere fælles beslutningstagning) træffer Europa-Parlamentet og Rådet i fællesskab beslutning om forslag fra Kommissionen på en lang række områder (f.eks. økonomisk styring, indvandring, energi, transport, miljø og forbrugerbeskyttelse). Størsteparten af EU's lovgivning vedtages nu på denne måde.

Amsterdamtraktaten

Amsterdamtraktaten trådte i kraft den 1. maj 1999. Formålet med den var at reformere EU's institutioner som forberedelse til tiltrædelsen af fremtidige nye medlemsstater. Den ændrede, omnummererede og konsoliderede EU- og EØF-traktaterne og udvidede anvendelsen af fælles beslutningstagning.

Andragender til Europa-Parlamentet

Enhver EU-borger og enhver person, der har bopæl i EU, enhver virksomhed, organisation og forening, der har hovedkvarter i EU, kan indgive et andragende til Europa-Parlamentet om et hvilket som helst emne, der falder ind under EIU's virksomhedsområde, og som berører dem direkte. Andragender giver Europa-Parlamentet mulighed for at gøre opmærksom på tilfælde, hvor en europæisk borgers rettigheder er blevet krænket af en medlemsstat, lokale myndigheder eller en institution.

Associeret udvalg

Hvis en sag, der skal behandles af Parlamentet, i næsten lige stort omfang henhører under to eller flere udvalg, eller forskellige dele af sagen henhører under to eller flere udvalgs kompetence, udpeges det ene udvalg til korresponderende udvalg og det andet/de andre til associeret/associerede udvalg. Det korresponderende udvalg og det associerede udvalg arbejder efter en indbyrdes aftalt tidsplan, ordførerne holder hinanden underrettet og forsøger at nå til enighed om de tekster, de foreslår deres udvalg, og om deres holdning til ændringsforslag. De deler kompetenceområder.

Betænkning

Når et forslag fra Kommissionen er blevet henvist til et parlamentsudvalg, udpeger udvalget en ordfører til at udarbejde en betænkning, som sædvanligvis består af ændringsforslag til Kommissionens tekst, korte begrundelser for ændringsforslagene samt en generel, sammenfattende begrundelse. Desuden kan indgå en finansieringsoversigt med vurdering af forslagets finansielle virkning og dets forenelighed med det langsigtede budget.

Borgerinitiativ

Borgerinitiativet indebærer, at en antal på mindst 1 mio. borgere fra mindst en fjerdedel af EU's medlemsstater kan tage initiativ til opfordre Europa-Kommissionen til at udarbejde forslag til ny lovgivning på områder, hvor den besidder kompetence.

Rådets dagsordener er opdelt i A- og B-punkter. B-punkter er punkter, som der ikke er opnået enighed om, og som vil blive sat til forhandling. De omhandler politisk følsomme emner.

Et udvalg under Rådet bestående af medlemsstaternes faste repræsentanter, som forbereder Rådets arbejde. I COREPER I samles stedfortrædere for ambassadørerne, i COREPER II ambassadørerne selv.

Den Europæiske Centralbank

Den Europæiske Centralbank (ECB) bestyrer EU's fælles valuta, euroen, og forsøger at sikre prisstabilitet i EU. Den er ansvarlig for rammerne og gennemførelsen af EU's økonomiske og monetære politik. Den er en af de syv EU-institutioner.

Den Europæiske Investeringsbank

Den Europæiske Investeringsbank (EIB) støtter projekter i EU-lande og investerer i fremtidige medlems- og partnerlande. Den låner først og fremmest penge på kapitalmarkederne frem for at trække på EU's budget og udlåner dem på gunstige vilkår til projekter, der er i overensstemmelse med EU's politiske målsætninger. Den er ejet af de 28 EU-lande.

Den Europæiske Revisionsret

Den Europæiske Revisionsret reviderer EU's finanser. Dens rolle er at forbedre EU's finansforvaltning og rapportere om brugen af offentlige midler. En af de syv EU-institutioner.

Den Europæiske Unions Domstol

Domstolen (ECJ) fortolker EU-lovene og sikrer, at de anvendes på samme måde i alle medlemsstaterne. Den løser også retstvister mellem EU-regeringer, enkeltpersoner, virksomhed eller organisationer og EU-institutioner. Domstolen er en af de syv EU-institutioner.

Den Europæiske Unions Tidende

Den Europæiske Unions Tidende (EUT) indeholder EU-lovgivning, information, meddelelser og forslag til lovgivning. Den offentliggøres alle hverdage på alle officielle EU-sprog. Kun retsakter, der er offentliggjort i EUT, er bindende.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg er et rådgivende EU-organ med 353 medlemmer, der repræsenterer civilsamfundet, arbejdsgivere og arbejdstagere. Det skal høres om EU's beslutningstagning om økonomi og socialpolitik.

Det Europæiske Råd

Det Europæiske Råd samler EU-medlemsstaternes statsoverhoveder. Det træffer beslutninger om brede politiske prioriteringer og vigtige initiativer. Det har ikke lovgivningsmagt. En af de syv EU-institutioner.

Et direktiv er en retsakt, der fastsætter et mål, som skal nås af alle EU-lande, men som overlader metoden til hvert enkelt land.

Enstemmighed (i Rådet)

Til enstemmighed kræves, at alle medlemsstater, der er samlet i Rådet, er enige om et forslag, inden det kan vedtages. Med Lissabontraktaten er der kun et begrænset antal politiske områder, der betragtes som så følsomme, at der til vedtagelse af foranstaltninger kræves enstemmighed.

EU-retten inddeles i den primære og den sekundære ret. Traktaterne (primærretten) er grundlaget for alle EU's handlinger. Den sekundære ret - som omfatter forordninger, direktiver og afgørelser - er afledt af de principper og målsætninger, der er fastlagt i traktaterne.

Europa-Kommissionen

Europa-Kommissionen (EC) er EU's udøvende organ og repræsenterer EU's interesser som helhed. Den foreslår ny EU-lovgivning og sikrer, at den anvendes korrekt. En af de syv EU-institutioner.

Europa-Parlamentet

Europa-Parlamentet (EP) består af 751 direkte valgte MEP'er fra 28 lande og repræsenterer EU's borgere. Det fungerer som medlovgiver sammen med Rådet om næste alle EU-love og holder de øvrige EU-institutioner ansvarlige. Europa-Parlamentet er en af de syv EU-institutioner.

Fælles beslutningstagning

Den betegnelse, der tidligere blev benyttet for det, der nu hedder den almindelige lovgivningsprocedure. Anvendes stadig i vidt omfang uofficielt.

Fælles udkast

En tekst, der er godkendt af Forligsudvalget under en forligsprocedure. Der stemmes om det ved én enkelt afstemning i Parlamentet og Rådet, og der kan ikke stilles ændringsforslag til det.

Fælles udvalgsmøder

Hvis en sag, der er henvist til Parlamentet, ikke kan gives til et enkelt udvalg, fordi den klart henhører under flere udvalgs kompetenceområder, kan de respektive ordførere udarbejde et enkelt udkast til betænkning, som sættes under afstemning i de berørte udvalg på fælles møder under fælles forsæde af de pågældende udvalgsformænd.

Forlig er tredje og sidste fase i den almindelige lovgivningsprocedure. Det finder sted, hvis Parlamentet og Rådet ikke er nået til enighed om et lovforslag under de to første behandlingsrunder. Delegationer fra Rådet og Parlamentet undersøger muligheden for et kompromis, der er acceptabelt for begge parter.

Forligsudvalg

Forligsudvalget nedsættes under forligsfasen i den almindelige lovgivningsprocedure. Det består af et lige antal repræsentanter for medlemsstaterne og MEP'er (i øjeblikket 28/28). Udvalget er ansvarligt for at udarbejde en fælles tekst, som forelægges Rådet og Parlamentet til godkendelse ved tredjebehandling.

Formand for Europa-Parlamentet

Europa-Parlamentets formand leder plenarmøderne, Formandskonferencen og Præsidiet (der består af EP's formand samt næstformænd). Formanden repræsenterer EP såvel i EU som internationalt.

Formandskab for Rådet

Formandskabet for Rådet for Den Europæiske Union skifter mellem medlemsstaterne hvert halve år. Rådet findes i ti forskellige sammensætninger, som hver især ledes af den ansvarlige minister fra den medlemsstat, der varetager formandskabet for Rådet, dog med undtagelse af Rådet for Udenrigsanliggender, der fast ledes af den højtstående repræsentant for udenrigs- og sikkerhedsanliggender.

Formandskonferencen

Formandskonferencen tilrettelægger Parlamentets aktiviteter og lovgivningsarbejde og træffer beslutning om udvalgenes og delegationernes ansvar og sammensætning og er ansvarligt for forbindelserne til andre EU-institutioner, de nationale parlamenter og til lande uden for EU. Den består af EP's formand og formændene for de politiske grupper.

Forordning

En forordning er en EU-lov, der gælder umiddelbart og har bindende retsvirkning i alle medlemsstater. De nationale regeringer behøver ikke foretage sig noget for at implementere EU-forordninger.

Generalsekretær for Europa-Parlamentet

Parlamentets øverste embedsmand, der er ansvarlig for Parlamentets administration. Generalsekretæren skal sikre, af Parlamentets aktiviteter afvikles uden problemer under formandens og Præsidiets ledelse. Sammen med formanden kontrollerer og undertegner generalsekretæren alle retsakter, der vedtages i fællesskab af Parlamentet og Rådet.

Generalsekretær for Rådet

Chefen for Rådets Generalsekretariat, som bistår Rådet og Det Europæiske Råd. Generalsekretæren undertegner sammen med Rådets formand alle retsakter, der vedtages i fællesskab af Parlamentet og Rådet.

Grønbøger offentliggøres af Europa-Kommissionen til stimulering af debatten med interesserede parter på europæisk plan. De kan føre til hvidbøger, der skitserer forslag til EU-aktioner.

Gruppen med ansvar for interinstitutionelle forbindelser

Et organ i Kommissionen med ansvar for at koordinere de politiske, lovgivningsmæssige og administrative forbindelser med de øvrige institutioner, især Europa-Parlamentet og Rådet. Det består af medlemmer fra samtlige kommissærers kabinetter, der har til opgave af overvåge interinstitutionelle anliggender.

Når Kommissionen forelægger et nyt lovforslag, sendes det til de nationale parlamenter. Hvis en tredjedel af parlamenterne finder, at udkastet til retsakt ikke er i overensstemmelse med nærhedsprincippet, skal Kommissionen tage udkastet op til fornyet overvejelse og beslutte, om den vil opretholde det, ændre det eller trække det tilbage, og den skal begrunde sin beslutning.

Et udvalg i Europa-Parlamentet kan organisere en høring med eksperter, hvis det kan være nyttigt for dets arbejde. Høringer er sædvanligvis offentlige.

Kommissionens hvidbøger er dokumenter, der indeholder forslag om en EU-foranstaltning på et bestemt område. I nogle tilfælde er de en opfølgning på en grønbog, der er blevet offentliggjort som optakt til en høringsprocedure på europæisk plan. Hvis en hvidbog får positiv modtagelse i Rådet, kan den føre til et handlingsprogram for Unionen på det berørte område.

Initiativbetænkning

Ud over lovgivningsmæssige betænkninger kan Parlamentets udvalg også udarbejde såkaldte initiativbetænkninger om emner, der hører ind under deres respektive ansvarsområder. Disse betænkninger kan være et middel til at skabe opmærksomhed omkring et emne.

Initiativret

Kommissionens initiativret indebærer, at Kommissionen kan udarbejde forslag, enten fordi det eksplicit er foreskrevet i traktaterne, eller fordi Kommissionen finder det nødvendigt. Rådet og Europa-Parlamentet kan også anmode Kommissionen om at forelægge forslag.

Europa-Kommissionen består af kommissærer, som hver især af Kommissionens formand er tildelt ansvaret for et specifikt politikområde. I øjeblikket er der 28 kommissærer, en for hver medlemsstat.

Kommissærkollegiet

Kollegiet består af de 28 europæiske kommissærer.

Kvalificeret flertal i Rådet

Et kvalificeret flertal i Rådet kræver mindst 55% af Rådets medlemmer (medlemslande), som skal omfatte mindst 16 lande og repræsentere mindst 65% af EU's befolkning. Et blokerende mindretal kan dannes af mindst fire af Rådets medlemmer.

Lissabontraktaten

Lissabontraktaten trådte i kraft den 1. december 2009. Den består af traktaten om Den Europæiske Union (TEU) og traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF). Med Lissabontraktaten har EP fået mere magt, afstemningsprocedurerne i Rådet er blevet ændret, der er blevet indført et borgerinitiativ, en permanent formand for Rådet, en ny højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og en ny diplomatisk tjeneste for EU, og det er blevet præciseret, hvilke beføjelser der tilfalder EU, hvilke der tilfalder medlemsstaterne, og hvilke der er fælles. Desuden er betegnelsen fælles beslutningstagning ændret til den almindelige lovgivningsprocedure, og antallet af områder, hvor denne procedure anvendes, er øget.

Maastrichttraktaten

Maastrichttraktaten eller traktaten om Den Europæiske Union trådte i kraft den 1. november 1993. Den oprettede Den Europæiske Union (før EU fandtes De Europæiske Fællesskaber), indførte fælles beslutningstagning og samarbejde mellem EU-medlemsstaterne om forsvar og om retlige og indre anliggender. Desuden banede den vejen for Den Økonomiske og Monetære Union og introducerede elementer til en politisk union (unionsborgerskab, en fælles udenrigspolitik og en fælles politik for indre anliggender).

Medlem af Europa-Parlamentet

Medlemmerne af Europa-Parlamentet vælges direkte for en periode på fem år. De 751 MEP'er repræsenterer EU's borgere.

Nærhedsprincippet

Nærhedsprincippet indebærer, at EU kun handler på områder, der ikke hører ind under dens enekompetence, hvis en EU-foranstaltning er mere effektiv end en foranstaltning, der træffes på nationalt, regionalt eller lokalt plan. Det kontrolleres løbende, at foranstaltninger på EU-plan er velbegrundede.

Nicetraktaten

Nicetraktaten trådte i kraft den 1. februar 2003. Formålet med den var at reformere institutionerne, således at EU kunne fungere effektivt, når den nåede op på at have 25 medlemmer. Den indførte metoder til ændring af Kommissionens sammensætning og omlægning af afstemningssystemet i Rådet.

Offentlig høring

Med offentlige høringer anmoder Europa-Kommissionen forskellige aktører, f.eks. offentlige myndigheder, medlemsstaternes myndigheder, virksomheder, (private) organisationer, brancheforeninger og borgere, om at tilkendegive deres syn på planlagt lovgivning. Høringerne har sædvanligvis form af et spørgeskema med åbne og lukkede spørgsmål.

Officielt sprog

Der er 24 officielle EU-sprog: bulgarsk, dansk, engelsk, estisk, finsk, fransk, græsk, irsk, italiensk, kroatisk, lettisk, litauisk, maltesisk, hollandsk, polsk, portugisisk, rumænsk, slovakisk, slovensk, spansk, svensk, tjekkisk, tysk og ungarsk. Alle EU-love offentliggøres på alle officielle sprog.

Orange kort

Når Kommissionen forelægger et nyt lovforslag, sendes det til de nationale parlamenter. Hvis et flertal af parlamenterne finder, at udkastet til retsakt ikke er i overensstemmelse med nærhedsprincippet, skal Kommissionen tage udkastet op til fornyet overvejelse. Hvis Kommissionen opretholder sit udkast, skal den underbygge sin holdning i en begrundet udtalelse. Hvis Rådet og Parlamentet stemmer imod forslaget ved førstebehandlingen, opgives det.

En MEP, der af det parlamentsudvalg, der er ansvarligt for behandlingen af et lovforslag, er udpeget til at styre forslaget gennem EP og udarbejde en betænkning om det.

Parlamentariske spørgsmål

Parlamentariske spørgsmål er spørgsmål, der stilles af MEP'er til andre EU-institutioner og -organer. Modtageren skal give et svar inden for en bestemt tidsfrist. De parlamentariske spørgsmål er en direkte form for parlamentarisk kontrol med de andre EU-institutioner og -organer.

Plenarmøde

Parlamentets plenarmøder afholdes 12 gange om året i Strasbourg, og derudover afholdes der kortere mødeperioder i Bruxelles. På plenarmøderne samles alle 751 MEP'er for at debattere og stemme om EU-lovgivning og vedtage en holdning til politiske spørgsmål.

Politisk gruppe

MEP'erne er ikke organiseret efter nationalitet, men efter politisk tilhørsforhold. I øjeblikket er der 8 politiske grupper i Europa-Parlamentet. MEP'erne må kun være tilknyttet én politisk gruppe. MEP'er, som ikke er medlemmer af en politisk gruppe, kaldes løsgængere.

Proportionalitet

Proportionalitetsprincippet indebærer, at EU-institutionernes handlinger skal begrænses til, hvad der er nødvendigt for at nå målene i traktaterne.

Rådet for Den Europæiske Union

Rådet for Den Europæiske Union, ofte blot omtalt som "Rådet" (tidligere Ministerrådet), repræsenterer EU-medlemsstaternes regeringer. Det vedtager sammen med Europa-Parlamentet lovgivningen, der foreslås af Europa-Kommissionen. Rådet af en af de syv EU-institutioner.

Regionsudvalget

Regionsudvalget er et rådgivende EU-organ, der består af 353 repræsentanter for lokale og regionale myndigheder. Det skal høres, når der træffes EU-beslutninger på områderne økonomisk og social samhørighed, transeuropæiske infrastrukturnetværk, sundhed, uddannelse og kultur, beskæftigelsespolitik, socialpolitik, miljø, erhvervsuddannelse og transport.

Simpelt flertal (i Europa-Parlamentet)

Et forslag vedtages med simplet flertal, hvis antallet af ja-stemmer er højere end antallet af nej-stemmer.

Skriftlig erklæring

En skriftlig erklæring er en tekst indgivet af op til fem MEP'er på højst 200 ord om et emne, der hører ind under Den Europæiske Unions virksomhedsområde. Hvis en erklæring bliver underskrevet af et flertal af MEP'erne, sendes den til den institution, som den er henvendt til. MEP'er kan bruge skriftlige erklæringer til at indlede eller genoptage en debat om et emne under EU's kompetenceområde.

Skyggeordfører

En skyggeordfører er en MEP, som følger en sag eller en EP-betænkning på vegne af en anden politisk gruppe end den, som ordføreren tilhører.

Traktaten om Den Europæiske Union (TEU)

Maastrichttraktaten, der havde være i kraft siden 1993, blev med Lissabontraktaten ændret og omdøbt til traktaten om Den Europæiske Union. Den fastsætter, at EU har status som juridisk person, og den definerer EU's værdier, mål, institutioner og beføjelser. Den er den ene af de to overordnede traktater, som EU nu bygger på.

Traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde

Traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) begyndte som Rom-traktaten i 1958, men er siden blevet ændret meget. Den indeholder de organisatoriske og funktionsmæssige bestemmelser for EU. Den er den ene af de to overordnede traktater, som EU nu bygger på.

En traktat er en bindende aftale mellem EU's medlemsstater. Den opstiller EU's målsætninger, regler for EU-institutionerne og for, hvordan beslutninger træffes, samt for forholdet mellem EU og dens medlemsstater.

Uformelle møder mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Formålet med dem er at nå til en aftale (om en pakke ændringsforslag eller udformningen af love), som både Rådet og Parlamentet kan acceptere.

Udtalelse (fra et udvalg)

Et udvalg i Europa-Parlamentet, der er ansvarligt for en sag, kan anmode om en udtalelse fra andre udvalg. Formanden og ordføreren for et udvalg, der afgiver udtalelse, indbydes ofte til at deltage i møder i det ansvarlige udvalg. Udtalelser har ofte form af en skriftlig rapport.

Udvalg i Europa-Parlamentet

Parlamentets 20 stående udvalg udarbejder, ændrer og vedtager lovforslag, som EP i sin helhed dernæst stemmer om på plenarmøderne. Udvalgenes politiske sammensætning afspejler EP's sammensætning. EP kan nedsætte underudvalg, særlige midlertidige udvalg og egentlige undersøgelsesudvalg.

Udvalgsformandskonferencen

Parlamentets Udvalgsformandskonference består af formændene for alle stående og midlertidige udvalg. Dets opgave er at forbedre samarbejdet mellem EP-udvalgene.

Ændret forslag (Kommissionens forslag efter EP's førstebehandling)

Mellem Parlamentets og Rådets førstebehandling kan Kommissionen ændre sit forslag for at indarbejde de af Parlamentets ændringsforslag, som efter dens opfattelse kan forbedre det oprindelige forslag, og/eller som menes at kunne gøre det lettere at opnå en aftale mellem Parlamentet og Rådet.

# data[].attributes.attachment_link.description
Europa-Parlamentet behandler det fælles udkast og stemmer om det ved plenarmødet. Det kan ikke ændre det fælles udkasts ordlyd. Forkaster det udkastet, eller undlader det at træffe en afgørelse, vedtages retsakten ikke, og proceduren afsluttes. Godkendes det af Parlamentet og Rådet, er retsakten vedtaget. Rådet behandler det fælles udkast.

# data[].attributes.attachment_link.title
Informationsark 2 - Arbejdskraftens fri bevægelighed