# data[].attributes.headline
Янчук Вікторія 8-А клас

# data[].attributes.subject
Янчук Вікторія 8-А клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Терезія

# data[].attributes.headline
Синиця Марія, 8-А

# data[].attributes.subject
Синиця Марія, 8-А

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Терезія

# data[].attributes.headline
Остапко Катерина 8-г

# data[].attributes.subject
Остапко Катерина 8-г

# data[].attributes.body
Шахін Ґерай (крим. Şahin Geray, شاهين كراى‎; 1746–1787) — останній кримський хан у 1777–1782 та 1782–1783 рр. з династії Ґераїв. Син Ахмеда Ґерая, онук Девлета II Ґерая.

У юності побував в Європі. Згодом командував ногайцями Єдісана. Для досягнення влади зробив ставку на союз з вождем ногайців Джан-Мамбетом, союзником росіян.

Після оголошення незалежності Кримського ханства від Османської імперії і обрання ханом Сахіба II Ґерая став при ньому калгоюі відправився з дипломатичною місією до Петербургу, звідки повернувся через півтора роки переконаним прихильником Російської імперії.

Під час повалення Сахіба II Ґерая Девлетом IV Ґераєм росіяни поставили Шахіна Ґерая на чолі кубанських ногайців. 1777 р. за допомогою росіян і ногайців Шахін Ґерай зайняв Крим і був вибраний кримським ханом.

Незабаром внутрішні реформи Шахіна Ґерая, що передбачали встановлення необмеженої єдиновладності хана, відверто проросійська політична орієнтація і недоречні нововведення в державному і придворному житті позбавили Шахіна Ґерая практично будь-якої підтримки не тільки серед кримців, але і серед ногайців, які спочатку підтримували його. Шахін Ґерай придушував заколоти за допомогою російської армії, але 1782 р. Бахадиру II Ґераю вдалося ненадовго змістити його з трону. Запанувавши повторно за допомогою російських військ, Шахін Ґерай відновив гоніння на опозицію, але Росія вже не мала наміру далі підтримувати Шахіна Ґерая, готуючись до прямої анексії Кримського ханства. 1783 р. хан був вимушений зректися престолу і держава стала російським володінням.

Державні реформи Шахіна Ґерая за своєю суттю повторювали реформи попередніх ханів, що прагнули підсилити владу монарха й урізати привілеї беїв. Шахін Ґерай скасував звичай обрання хана беями і ввів пряме спадкоємство престолу; зменшив значення бейської ради — Дивана; створив незалежне від бейського командування власне військо. У той же час масштаби цих реформ були безпрецедентні. З метою ослаблення аристократії було введено нове адміністративне ділення країни і здійснена передача ханові значної частини бейських земельних володінь.

Шахін Ґерай корінним чином змінив законодавство: скасував шаріатський суд і ввів цивільний. Повністю зрівняв у правах представників усіх релігійних громад у державі.

Культурна реформа Шахіна Ґерая (що виявилася в першу чергу в змінах придворних порядків) викликала особливий опір населення, оскільки відрізнялася поверхневим запозиченням петербурзької моди, що викликало у населення підозри у віровідступництві Шахіна Ґерая. Зрікшись престолу в надії отримати згідно з обіцянками росіян перський трон, з 1783 р. поневірявся по Тамані, жив у Воронежі і Калузі. 1787 р. переїхав до Османської імперії. Був прихильно прийнятий султаном, але в тому ж році за підозрою в нових планах політичних інтриг страчений на о. Родос.

# data[].attributes.headline
Остапко Катерина 8-г

# data[].attributes.subject
Остапко Катерина 8-г

# data[].attributes.body
Марі́я Тере́зія Вальбурга Амалія Христина (нім. Maria Theresia Walburga Amalia Christina; *13 травня 1717 - †29 листопада 1780) — ерцгерцогиня Австрії, королева Угорщини з 25 червня 1741 року[3], королева Богемії з 20 жовтня 1740[4], Королева Галичини та Володимирії та імператриця Священної Римської імперії (як жінка, а пізніше вдова Франца I Стефана Лотаринзького, обраного імператором 1745року). Засновниця династії Габсбурґ-Лотаринґен. Правління Марії-Терезії — епоха активних реформ. Вона входить до числа представників династії, що користувались найбільшою популярністю. Старша донька імператора Священної Римської імперії Карла VI Габсбурга.

Старша донька імператора Карла VI та його дружини Єлизавети Христини Брауншвейг-Вольфенбюттельської, його спадкоємиця, в силу Прагматичної санкції. Отримала чоловіче виховання, яке підготувало її до управління імперією. З 14 років вона вже була присутня на засіданнях державної ради. 1736 року вийшла заміж за герцога лотаринзького Франца Стефана. 1740 року вступила на престол і з перших же днів опинилась обличчям до обличчя з більшістю претендентів на «австрійську спадщину», які не бажали поступатись їй своїми правами (див. Війна за австрійську спадщину). Аахенський мир в 1748 році розв'язав це питання на користь Марії-Терезії, втративши, однак, Сілезію.

Марія-Терезія була коронована угорським королем 25 червня 1741 року в готичному соборі святого Мартіна в місті Братислава

1745 року чоловік Марії-Терезії був коронований імператором під іменем Франца I. У Семилітній війні (1756-1763) Марія-Терезія взяла участь з метою відвоювати Сілезію, але зазнала невдачі; Сілезія залишалась при владі Фрідріха II.

Османську імперію вона примусила погрозами віддати їй Буковину (1775). 1778 року Марія-Терезія висловила претензії на «баварський спадок»; зіткнення, яке звідси відбулося, було закінчено Тешинським миром, на підставі якого австрійський дім отримав область Інн(з центром в місті Браунау-на-Інні).Енергійна, діяльна, розумна, Марія Терезія володіла добрим тактом та чарівністю поводження, діяла чарівливим чином на оточення. «Мало знала сама, — писав Жуль Мішле, — проте вміла оточувати себе здібними людьми, які здійснювали її політику».

У приватному житті вона була бездоганною дружиною та матір'ю; мала 16 дітей, з яких 10 пережили її. У Відні зведено чудовий пам'ятник на честь Марії-Терезії та її найближчих соратників.

# data[].attributes.body
Мірошніченко Данііл

# data[].attributes.headline
Сулейман 1 Пишний

# data[].attributes.subject
Сулейман 1 Пишний

# data[].attributes.body
Мірошніченко Даніїл 8-

# data[].attributes.attachment_link.title
Сулейман 1 Пишний

# data[].attributes.attachment_link.title
Сулейма́н І Пи́шний

# data[].attributes.headline
Султан І Кануні

# data[].attributes.subject
Султан І Кануні

# data[].attributes.body
Остапко Катерина 8-Г
Сулейман І Пишний

У момент появи на світ Сулеймана його батько, Селім І Грізний, був третім у черзі наступником трону (за братами Ахмедом і Коркучем). Хафіза була з дочкою Кримського Хана . Певним є те, що перед народженням Сулеймана вона входила до гарему Селіма. Народження сина зробило її другою дружиною (першою була черкеска Айша) та принесло титул Хафіза Султан (султанші), замість колишнього Хафіза Хатун, коли вона була наложницею в гаремі. Хафса народила восьмеро дітей, троє синів померли в дитинстві від чуми. Сулеймана було обрізано, правдоподібно, після закінчення сьомого року життя. У тому ж віці його послали до двору султана Баязида ІІ в Константинополі. Він навчався там основам військової справи, права та фехтування. Науки, в основному історію і філософію, викладав йому Karakyzogl Hajrüddün Hyzyr. Вивчив також іноземні мови: знав сербську, арабську та перську. Навчився також ремеслу ювеліра.

У віці 14 років почав виконувати державні обов'язки (правитель у Кафі в Криму). Коли його батько став падишахом, отримав управління над провінцією Меніса, здійснював також функції правителя європейських провінцій під час військових походів Селіма. 21 вересня 1520 року помер Селім І (Сулейман мав на той час 26 років). З міжвладдя хотів скористатися намісник сирійської провінції Dżanberdi Gazâlî. Сподіваючись на підтримку перського правителя шаха Ісмаїла (засновника династії Сафавидів), вирішив здобути самостійність (почав навіть карбувати власну монету). Сулейман придушив бунт силами з Анатолії і взяв владу в цілій Османській імперії в свої руки.

Після смерті батька Селіма I 1520 року Сулейман успадкував трон і відразу ж почав готуватися до розширення й зміцнення імперії. Він отримав від Селіма I добре навчену армію і вже 1521 року починає війну із давнім і непримиренним ворогом — Угорщиною. Захоплює на її кордонах стратегічно важливу фортецю Белград, яка до його правління не піддавалася нікому.

У липні 1522 року султан особисто очолив армію і розпочав облогу острова Родос в Егейському морі. Родоські лицарі (госпітальєри) були вправними воїнами, а сучасники називали їх «останніми хрестоносцями».

Османська імперія стає повноправною володаркою у Середземному морі.

У серпні 1526 р. Сулейман на чолі 100-тисячної армії удерся до Угорщини. Біля містечка Мохач до 25 тисяч угорців із 80 гарматами під проводом короля Угорщини Лайоша II стають на шляху загарбників.

Забезпечивши охорону кордонів на заході, султан розпочинає боротьбу зі своїми ворогами в Азії, в першу чергу із постійною загрозою з боку шиїтів з династії Сефевідів у Персії.

В 1533—1538 роках він здійснює декілька походів на Персію проти перського шаха Тагмаспа І. Турки захоплюють Вірменію і Азербайджан з Тебрізом, давню столицю халіфів Багдад (грудень 1534 р.), а також святині шиїтів Неджеф і Кербелу. Бувши сунітами, турки перешкоджали шиїтам ходити на прощу в ці святі для них міста. Турецько-перська війна тривала аж до 1555 року, коли султан укладає мирну угоду з персами. За її умовами турки окуповують Вірменію (Ерзерум, Ван, Єреван), північну Персію (Тебріз) й усю Грузію

В 1533 р. до Османської імперії були приєднані колишні володіння іспанців в Алжирі. В 1551 р. у Північній Африці іоанніти були вибиті з Триполі.

Восени 1528 р. Сулейман висилає на Середземне море флот на чолі з колишнім піратом Хайреддіном Барбароссою. 27 вересня останній перемагає біля бухти Превезе об'єднаний флот Габсбургів та Венеціанської республіки, після чого Туреччина як мінімум на 30 років забезпечила собі майже повний контроль над морем від Гібралтару до Сирії.

Сулейман I здобув славу безкомпромісного борця із хабарництвом. Султан суворо карав чиновників за зловживання; він «завоював прихильність народу добрими справами, будував школи, але був безжалісний тиран: ані спорідненість, ані заслуги не рятували від його підозрілості та жорстокості»[2].

Правління Сулеймана I вважають «золотою добою» османської культури і поезії. Султан і сам писав вірші — під псевдонімом Мухіббі, і підтримував талановитих митців і мисткинь. Саме в цей час зажили слави турчанка Міхрі-хатун, албанець Ях'я-бей, азербайджанець Мухаммед Фізулі. «Султаном поетів» Сулейман I урочисто оголосив Махмуда Баки. Ламі Челебі став відомим не лише як поет і перекладач, але і як автор оповідань та анекдотів, найвідомішим героєм яких став Ходжа Насреддін.

Найвидатнішим з османських архитекторів став Сінан. Під його керівництвом було зведено понад три сотні будівель, зокрема мечеті Шахзаде і Сулейманіє в Стамбулі. Сам архітектор, однак, вважав найкращим своїм творінням мечеть Селіміє в Едірне — її купол за розмірами є більшим за купол Святої Софії, а споруда при цьому видається легшою і стрункішою. За наказом Сулеймана I будували не лише релігійні будівлі, але й цілком світські — мости, фортеці, лікарні, бібліотеки, караван-сараї та лазні.

Сулейман І помер у ніч із 5 на 6 вересня 1566 року під час військового походу на Угорщину. Це приховували від солдатів упродовж 40 днів. Тіло падишаха (без серця і нутрощів) забрано до Константинополя і поховано біля Роксолани в мавзолеї, збудованому на подвір'ї мечеті Сулейманіє.

Як мусульманин Сулейман міг мати 4 дружини та стільки наложниць, скільки міг утримувати:

·       Першу дружину звали Фюлане Султан. Він одружився з нею у 1511 році, коли перебував у Кафі. Вона у 1512 році народила йому сина Махмуда, який помер під час епідемії віспи 29 листопада 1521 року, після чого Фюлане була вислана з палацу. В житті Сулеймана вона не відіграла значної ролі.

·       Друга його дружина -Гюльфем Султан (Gülfem Sułtan). У 1513 році народила сина Мурада, а у 1518 сина Махмуда. Вони також померли під час епідемії віспи 10 листопада 1521 року. Жила в палаці і довгий час була добрим другом султана. Гюльфем була задушена за наказом Сулеймана у 1562 році.

·       Третя — Махідевран , була більш знана як Gülbahar (Весняна троянда). Народила синів Мустафу й Ахмеда та доньку Разіє. Після смерті Махмуда її син Мустафа (правитель провінції Маніса з 1533) початково був названий Сулейманом наступником. Він був страчений за наказом султана, коли Сулейман почав побоюватися його популярності і впливу на армію.

·       Четвертою дружиною Сулеймана була Хюррем Султан (Hürrem Sultan), у Європі знана як Роксолана.Від цього шлюбу народилось семеро дітей: Мехмед, Міхрімах, Абдуллах, Мурад, Селім, Баязид та Джихангір.

Існує переконання, що Сулейман найбільше любив свою дочку Міхрімах. Роксолана маніпулювала султаном за допомогою дитини. Пізніше сама Міхрімах використовувала свій вплив на батька для досягнення власних цілей. У 1539 році її видали заміж за пашу Рустема, який пізніше став великим візиром. Сулейман збудував на її честь мечеть.

З-поміж синів батька пережив лише Селім. Інші загинули в ході боротьби за трон . Роксолана, плетучи інтриги проти Мустафи, домоглася його смерті (за наказом Сулеймана його було задушено). Легенда додає, що Джихангір помер з жалю за своїм братом[4] . Баязид, після невдалої спроби вбити Селіма, разом із 12 000 своїх людей переховувався в Персії. Скориставшись з допомоги ворога Османської імперії, став таким чином зрадником. Сулейман порозумівся з шахом Персії, в результаті чого, в обмін на 400 000 золотих монет, прихильників Баязида було вбито, а його самого, разом із чотирма синами видано посланцям падишаха. Вирок смерті, виданий султаном, було виконано 28 листопада 1561 року.

·       У 1599 році у Лондоні з'явився перший в Європі літературний твір, присвячений цьому правителю: The Tragedie of Soliman (Трагедія Сулеймана).

·       Сулейман І є головним героєм популярного турецького серіалу «Величне століття. Роксолана».

# data[].attributes.headline
Марія Стюарт

# data[].attributes.subject
Марія Стюарт

# data[].attributes.body
Іванова Марія, 8-А

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія  Стюарт