# data[].attributes.headline
La conquesta de la península Itàlica (509 - 272 aC)

# data[].attributes.subject
La conquesta de la península Itàlica (509 - 272 aC)

# data[].attributes.body
La conquesta de la península Itàlica va tenir lloc del 509 aC fins al 272 aC.

Primerament, els romans es van veure assetjats pels etruscos, ja que no volien perdre el seu poder al Laci i veien els romans com una amenaça. Aquests, amb altres pobles llatins, es van aliar per anar contra Roma, però van ser derrotats.

Tot seguit, Roma es va expandir per la Itàlia central establint aliances o per mitjà de la guerra. D’aquesta manera, es va annexar el territori dels volscos, equis, sabins i el de la ciutat dels Veïs.

Quan creien que ja tenien tot el lideratge sobre la Itàlia central, van arribar els gals, que van abatre els romans i van arribar fins a Roma. Aquest atac va fer evident que calia reformar l'estructura militar. Després de la guerra amb els gals, els romans van tornar a tenir el domini de la Itàlia Central.

Els samnites i les ciutats de la Magna Grècia van ser els dos front més importants. Roma va tenir tres guerres amb els samnites, i com que van vèncer, el poder de Roma va arribar molt a prop de les ciutats de la Magna Grècia, les quals es van sentir amenaçades pels romans.

Tàrent (l'última colònia grega que es troba a la pque va quedar a la península Itàlica) va demanar ajuda al rei grec Pirros, el qual tenia un exèrcit molt modern, per combatre els romans. Aquest va accedir, però finalment, va tornar a Grècia i l'any 272 aC Tàrent va caure a les mans de Roma.

Després de la caiguda de Tàrent, Roma es va convertir en la ciutat més rellevant de la península itàlica i els romans van governar moltes ciutats.

OBTENIR UNA VICTÒRIA PÍRRICA
Pirros va derrotar els romans en diverses ocasions. Una vegada, tot i guanyar, Pirros va tenir incomptables baixes i va dir: "Una altra victòria com aquesta i perdrem la guerra!". Així doncs, quan algú guanya, però hi perd molt, es diu que ha obtingut una victòria pírrica.

# data[].attributes.headline
Conflictes interns I: plebeus i patricis

# data[].attributes.subject
Conflictes interns I: plebeus i patricis

# data[].attributes.body
Després de la monarquia, la societat romana estava dividida en patricis i plebeus.

Els patricis eren els descendents de les famílies fundadores de Roma. Ocupaven els carrecs polítics, impartíen justícia, governaven, i acaparaven la major part de la riquesa.

Els plebeus eren habitants de Roma procedents de poblacions veïnes o conquerides o immigrants. No poden accedir a càrrecs polítics i representen les classes més baixes de la societat.

Patricipis i plebeus no es podien barrejar i, fins i tot, estava prohibit en matrimoni híbrid.

Però l'arribada de la República va donar als pebleus un bri d'esperança, ja que van veure en aquesta nova forma de govern una oportunitat per aconseguir més drets i millors condicions de vida.

Així doncs, els plebeus es van sublevar unes quantes vegades per tal d'equiparar els seus drets als dels patricis. En una ocasió, es van aplegar al Mont Sacre i van amenaçar els patricis amb la fundació d'una nova ciutat.
Gràcies a aquestes revoltes, els plebeus van aconseguir:

El nomenament de dos magistrats especials, els tribuns de la plebs, els quals tenien com a funció principal vetllar pels interessos de la plebs, és a dir, els plebeus.

L'any 450 aC van aconseguir que es fer la Llei de les XII taules, la qual imposava unes lleis bàsiques per a tots els ciutadans ja fosin plebeus o patricis.

# data[].attributes.headline
Conquesta de la Mediterrània (272 - 27 aC)

# data[].attributes.subject
Conquesta de la Mediterrània (272 - 27 aC)

# data[].attributes.body
Conquesta de la Mediterrània
Un cop Roma va conquistar tota la península Itàlica, va començar a expandir-se cap al Mediterrani fins a convertir-se en la ciutat més important del Mare Nostrum, nom amb el qual es referien a la mar Mediterrània.

Aquesta expansió va estar marcada per les Guerres Púniques, és a dir, les guerres contra els cartaginesos, el major enemic al qual es van enfrontar els romans.

Un cop eliminats els cartaginesos i conquerits els seus territoris, els romans van seguir la seva conquesta per la Mediterrània.

Conquesta de la península ibèrica
Amb motiu de les Guerres Púniques, els romans ja havien trepitjat la península ibèrica i havia conquerit alguns territoris, però seguien avançant, ja que era un territori important que oferia cereals, oli, verdures, carn, vi, peix, ceràmica, mineria i teixits.

Els ciutadans d'Hispània es van resistir molt a l'ocupació romana. Una mostra d'això és la revolta que hi va haver l'any 154 aC. Viriat, cabdill dels lusitans, que va guanyar nombroses batalles contra els romans, però va ser traït i assassinat per alguns dels seus soldats, que es van vendre als romans.

Podríem dividir la conquesta de la península en 4 etapes o períodes:

Primera etapa (218 aC - 154 aC). Es conquereixen la zona sud i est.

Segona etapa (154 aC - 133 aC). Envaeixen la zona oest, tocant a Lusitània (Portugal).

Tercera etapa (133 aC - 29 aC). Es conquereixen les zones del nord menys la franja cantàbrica i també les illes Balears.

Quarta etapa (29 aC - 19 aC). Es conquereix tota la zona cantàbrica.

Conquesta d'altres territoris
Durant el segle I aC, els romans van expandir-se molt. La seva carrera cap a l'expansió va començar a Numídia (nord d'Àfrica) fruit de la destrucció de Cartago. Després van conquerir Il·líria (actual Albània, Croàcia, Sèrbia, Bòsnia i Montenegro), Grècia, Armènia i Xipre. També van reorganitzar i assegurar els territoris de la Gàl·lia (França), Germània (Alemanya) i Britània (Anglaterra). Finalment, Egipte també va ser conquerit i va passar a ser una província romana.

# data[].attributes.attachment_caption
 Territori controlat per Roma i Cartago al començament de la guerra. 

# data[].attributes.headline
La Primera Guerra Púnica (264 aC - 241 aC)

# data[].attributes.subject
La Primera Guerra Púnica (264 aC - 241 aC)

# data[].attributes.body
La Primera Guerra Púnica va fer de Sicília el principal camp de batalla. Aquesta illa va ser una prolongació natural de la conquesta de la península itàlica.

La guerra va començar el 264 aC quan els habitants de Messana van demanar ajuda als romans per combatre els cartaginesos, els quals els estaven assetjant.

La guerra va durar 23 anys i va enfrontar els cartaginesos i els romans. Els cartaginesos, per la seva banda, disposaven d'una gran flota. Els romans, per contra, els quals venien de conquerir tota la península itàlica, tenien un gran exèrcit de peu. Així doncs, per tal de sobrepassar els cartaginesos, van haver de desenvolupar una flota i tècniques de lluita marítima.

Finalment, els romans van guanyar la guerra. L'expulsió dels cartaginesos de Sicília, va permetre als romans annexionar Sicília, Còrsega i Sardenya.

Després de la guerra, els cartaginesos van decidir continuar la seva expansió per Hispània. Els romans, en canvi, van dedicar-se a mantenir a ratlla la frontera pel nord i assentar les institucions republicanes.

Els romans i els cartaginesos es van tornar a enfrontar 20 anys després en la Segona Guerra Púnica.

# data[].attributes.attachment_caption
Anníbal, vencedor, contempla per primera vegada Itàlia des dels Alps. Goya, 1771

# data[].attributes.headline
La Segona Guerra Púnica (218 a.C - 201 a.C)

# data[].attributes.subject
La Segona Guerra Púnica (218 a.C - 201 a.C)

# data[].attributes.body
Després d'haver guanyat la Primera Guerra Púnica, Cartago va haver d'indemnizar Roma i, per tal de finançar els costos, es va haver d'expandir cap a la península Ibèrica. Per tal d'evitar conflictes, Roma i Cartago van fer un tractat per tal d'acordar que els cartaginesos no podrien estendre la seva influència més enllà de l'Ebre. Però l'aliança entre Roma i Sagunt ho va fer trontollar tot, ja que aquesta ciutat d'influència cartaginesa mantenia una aliança basada en el comerç amb els romans.

Anníbal va interpretar aquesta aliança com una agressió a aquesta tractat i, per tant, va atacar la ciutat de Sagunt l'any 219 aC, cosa que va portar l'inici de la guerra. Després de la presa de Sagunt, Anníbal va emprendre un viatge en direcció Roma que el va portar a travessar els Pirineus i els Alps en ple hivern amb un exèrcit molt nombrós que, a més, comptava amb 38 elefants.

Els romans van intentar tallar-li el pas en diverses ocasions, però Anníbal va guanyar unes quantes batalles gràcies a la seva impecable tàctica i estratègia de combat. Finalment, va arribar a les portes de Roma, cosa que ningú s'esperava. Però Anníbal no va entrar a Roma, sinó que es va dirigir al sud.

Per la seva banda, Publi Corneli Escipió, general romà, va convèncer el senat de portar la guerra a Àfrica i atacar Cartago per tal que els cartaginesos fessin tornar Anníbal i el seu exèrcit.

Finalment, Anníbal va ser derrotat a la batalla de Zama (202 aC), de manera que es posava fi a gairebé 20 anys de guerra. Publi Corneli Escipió va passar a dir-se l'Africà gràcies al seu gran èxit.

Anníbal Barca
Algunes dades sobre Anníbal:

Quan era un nen el seu pare li va fer jurar odi etern contra els romans.

Va anar a viure a Hispània quan era només un adolescent.

Va comandar la cavalleria cartaginesa des de molt jove (tenia uns vint anys).

Alguns historiadors asseguren que es va casar amb una princesa ibera anomenada Himilce.

Durant la Segona Guerra Púnica va perdre un ull (dret).

Després de la guerra es va haver d'exiliar.

Es va acabar suïcidant, perquè preferia morir abans que ser capturat pels romans.

# data[].attributes.body
La Tercera Guerra Púnica va ser l’última guerra lliurada entre els romans i els cartaginesos, en la qual va guanyar Roma, i Cartago va quedar completament destruïda.

El casus belli (motiu de la guerra):

El rei de Numídia, Massinissa, molestava constantment els Cartaginesos, fins que Cartago, es va cansar de les provocacions del rei númida i va decidir defensar-se, la qual cosa va portar a Cartago a una guerra de caràcter defensiu l’any 150 aC.

Roma va veure aquesta lluita com una excusa per intervenir, i va acusar al seu rival d’haver violat una de les clàusules del tractat que hi havia entre les dues ciutats des de l’any 201 aC, en la qual quedava prohibida qualsevol acció militar. A més a més, Roma va exigir que els cartaginesos paguessin una compensació a Massinissa per la guerra.

Davant el violent avenç que Roma va fer en territori Púnic, la ciutat veïna d'Útica es va rendir i Cartago va demanar unes condicions de pau. La primera de totes va ser entregar les armes i el material de guerra i Cartago les va lliurar. Però es va negar a ser desmantellada i traslladar la capital a l'interior.

Finalment, EscipióEmilià va prendre Cartago després d'un terrible combat. La ciutat va ser arrasada i el seu territori va esdevenir la Província Romana d'Àfrica.

La ciutat de Cartago va ser maleïda i es va prohibir la seva reconstrucció sota pena de mort. Els habitants que van sobreviure o no van poder escapar abans (molts s'havien traslladat al sud d'Hispània) van ser venuts com a esclaus.

# data[].attributes.attachment_link.title
Las 3 Guerras Púnicas | Roma contra Cartago

# data[].attributes.attachment_caption
Obra del segle XIX que recrea un dels discursos de Marc Porci Cató al Senat per animar la guerra contra Cartago

# data[].attributes.body
Marc Porci Cató

Cató sempre va tenir Cartago com a enemiga de manera que sempre va intentar convèncer el Senat i el poble romà, amb els seus discursos, per tal que ordenés la destrucció total de la capital púnica. En els seus últims anys acabava totes les seves intervencions al senat amb la frase “Delenda est Carthago” (Cartago ha de ser destruïda). El mateix any de la seva mort va esclatar la tercera i última guerra púnica (149-146 a.C.), en què els romans van arrasar la ciutat.

# data[].attributes.headline
Conflictes interns II: els Germans Gracs, Mari i Sul·la 

# data[].attributes.subject
Conflictes interns II: els Germans Gracs, Mari i Sul·la 

# data[].attributes.body
Durant el segle I aC, els romans van conquerir molts territoris i es van expandir per la Mediterrània. Aquesta expansió territorial va produir a Roma uns canvis que provocaven una greu i tensa situació interna. Així doncs, l'arribada de productes més barats d'altres territoris va  fer que els petits propietaris no poguessin competir amb els seus productes i, per tant, abandonessin les terres, les quals en mans dels dels latifundistes (propietaris de grans extensions de terreny). Per altra banda, hi havia una gran quantitat d'esclaus que arribaven de les conquestes. Els esclaus treballaven gratis i per això els ciutadans lliures que anaven a treballar a les ciutats es quedaven sense feina. Per tant, els beneficis de les conquestes eren per a una minoria que s'enriquia més mentre que la plebs seguia sent pobra.

Davant d'aquest gran nombre d'injustícies els germans Gracs (Tiberi Grac i Gai Grac), com a tribuns de plebs (magistrat encarregat de defensar els interessos de la plebs), van intentar dur a terme una reforma agrària, però les solucions que proposaven topaven amb els interessos dels latifundistes. Tots dos germans van ser assassinats i els seus projectes arxivats, però les seves idees van seguir vigents degut a que el problema social es radicalitzava cada vegada més.

Aquests conflictes van polaritzar la societat i la classe política, que es va dividir en dues faccions (o partits) principals:

Optimates: la paraula ve d'optimus (el millor). Eren la branca més conservadora. Podem dir que tenien una política de dretes.

Populares: la paraula ve de populus (poble). Com el seu nom indica, són més reformistes i vetllen pels interessos del poble.

Tant un bàndol com l'altre va tenir figures polítiques destacades, les van aprofitar per intentar aconseguir el poder de forma unipersonal.

El primer que va intentar fer-se amb el poder va ser Mari (Populares), que gràcies a les seves victòries militars va arribar a ser cònsol 6 vegades (107 aC - 86 aC), cosa il·legal, ja que només es podia ser cònsol durant un any.

Després es va produir un nou conflicte: la Guerra Social, conflicte que va acabar l'any 88 aC.

Aquell mateix any va accedir al consolat Sul·la, del partit dels optimates, i van reneixer les disputes amb el partit dels populares. Sul·la es va embarcar per anar a lluitar contra Mitrídates, rei del Pont Euxí (Àsia Menor), i Mari va aprofitar la situació per quedar-se Roma imposar el terror i dictar moltes condemnes a mort (VÍDEO). Es va nomenar de nou cònsol, però va morir dos anys després, el 86 aC.

L'any 83 aC, Sul·la torna a Roma i es venja dels seus enemics publicant llistes dels senadors que condemnava a mort.  Sul·la es va proclamar dictador, poder que va exercir fins que va morir a l'any 79 aC.

Mari i Sul·la van ser el primers personatges de la política romana que van acaparar el poder i que van atemptar contra els principis de la República.

# data[].attributes.attachment_link.title
Entrada de Lucio Cornelio Sila con su ejército en el Senado de Roma.

# data[].attributes.headline
Conflictes interns III: la Guerra Social

# data[].attributes.subject
Conflictes interns III: la Guerra Social

# data[].attributes.body
La Guerra Social,  va ser un conflicte entre els romans i els pobles itàlics que van ser conquerits pels romans durant la seva expansió per la península itàlica.

Durant molt de temps, moltes ciutats i pobles d'Itàlia aliats de Roma van ser independents. Malgrat aquesta independència política, havien de proveir a Roma amb soldats i impostos, però no tenien participació en el botí de guerra ni intervenien en la presa de decisions. Així doncs, van demanar una equiparació de drets amb els romans, ja que tenien les mateixes obligacions, però no els mateixos drets.

Després de nombrosos enfrontaments, la Guerra Social va acabar l'any 88 aC i, malgrat que els itàlics van perdre la guerra, van aconseguir el que volien i els romans van aprovar tres lleis segons les quals concedien la ciutadania romana a tots els itàlics.

# data[].attributes.body
L'any 73 aC va tenir lloc una una rebel·lió dels esclaus liderada per Espàrtac.

Aquesta revolta es va estendre per tota Itàlia. Els esclaus van derrotar diverses vegades l'exèrcit romà.

Espàrtac i els esclaus que l'acompanyaven tenien el propòsit de tornar al seu lloc d'origen i deixar enrere l'esclavitud a la qual estaven sotmesos.

Finalment Cras i Pompeu van derrotar els esclaus i van posar fi a la guerra. Seguidament, Espàrtac i gran part dels esclaus que l'acompanyaven van ser crucificats al llarg de la via Àpia per tal que servís d'exemple per als seus companys.

Aquesta situació va acabar millorant després de la gran revolta.

NOTA: Hi ha una pel·lícula molt famosa titulada Espartaco. Està dirigida per Stanely Kubrick i protagonitzada per Kirk Douglas.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
MegaTube - Trailers en español - Siglo XX

# data[].attributes.body
El segle I aC havia començat amb grans desordres, tant socials com polítics, que van continuar fins l'arribada de l'imperi (27 aC).

La conjuració de Catilina
Entre aquests disturbis cal recalcar la famosa conjuració de Catilina. Luci Sergi Catilina era un polític que va ordir una trama per fer-se amb el poder de Roma per la força l'any 63 aC. Aquests plans van ser descoberts just a temps pel cònsol Ciceró (escriptor, polític i pensador), que el va aturar i va fer una sèrie de discursos en contra seva. Finalment va ser condemnat a mort. Davant de la condemna, va marxar de Roma amb alguns soldats fidels i es va enfrontar a l'exèrcit romà. Finalment, quan va veure que tot estava perdut, va decidir suïcidar-se.

L'ascens de Pompeu i el primer triumvirat
Pompeu va començar a fer-se un lloc a la política romana gràcies a l'èxit de les seves campanyes militars. Havia derrotat els esclaus, va derrotar Sertori (polític que volia fer d'Hispània un estat independent), va conquerir Síria...

En tornar de les seves campanyes militars, Pompeu (optimates) es va aliar amb Cras i Juli Cèsar, amb qui va formar el primer triumvirat. Tots tres formaven una gran aliança, ja que Pompeu tenia un gran suport per part de l'exèrcit; Cras comptava amb una gran quantitat de diners i avals; Juli Cèsar comptava amb el suport dels populares i, per tant, de la plebs.

L'aliança va funcionar fins que Juli Cèsar va emprendre la conquesta de la Gàl·lia. La guerra va durar 7 anys. Durant aquests temps, Cèsar va aconseguir un gran prestigi militar, un exèrcit molt fidel i un gran botí i incomptables riqueses.

# data[].attributes.attachment_caption
"La muerte de Julio César", de F. H. Fuger

# data[].attributes.body
Cras va morir a Orient i, aprofitant que Cèsar era a la Gàl·lia, Pompeu es va nomenar cònsol únic. D'aquesta manera, l'any 52 aC es va trencar el primer triumvirat.

Cèsar, davant d'aquesta situació, es va presentar a Roma amb el seu exèrcit i va ocupar la ciutat, la qual cosa va provocar una guerra civil entre ell i Pompeu.

La guerra va tenir lloc l'any 49-48 aC i va acabar amb la derrota de Pompeu, que es va refugiar a Egipte i, finalment, va ser assassinat.

Així doncs, Cèsar va quedar com l'únic senyor de Roma. Primer va ser nomenat dictador i després cònsol.
IMPORTANT! En època romana el dictador era un càrrec polític escollit pel senat en temps de guerra. Durant 6 mesos (temps que durava el càrrec), podia fer el que creia sense necessitar l'autorització del senat amb el pretext de defensar la república.

Des d'aquesta posició privilegiada, va augmentar el nombre de magistrats i senadors per acontentar els seus partidaris. També va repartir terres entre la gent del poble, va fer construir grans edificis i va concedir molts drets a la ciutadania. Gràcies a això va obtenir un gran suport per part dels plebeus.

Tot i que no ho sabem del cert, Cèsar probablement volia aconseguir el títol de rei i portar Roma un altre cop a la monarquia, però els senadors el consideraven un perill per a la República, i per això el 15 de març de l'any 44 aC, va ser assassinat per alguns senadors comandats per Cassi i Brutus, fill adoptiu de Cèsar.

# data[].attributes.body
El segon triumvirat va ser l'època posterior a l'assassinat de Cèsar.

Marc Antoni va provocar una revolta per guanyar poder a Roma durant la confusió derivada de la mort de Cèsar. Tot i això, Octavi (besnebot de Cèsar) i Lèpid (militar destacat de l'exèrcit de Cèsar) també es disputaven el poder. Tots tres van formar el Segon Triumvirat.

Primer de tot, van expulsar de Roma els assassins de Cèsar, Cassi i Brutus, els quals van ser derrotats a la batalla de Filipos (42 aC). A més d'això, van actuar contra l'oposició i van acusar i condemnar més de tres-cents senadors, un dels quals era Ciceró.

Després d'això, Marc Antoni i Octavi van entrar en conflicte. Octàvia, la germana d'Octavi, estava casada amb Marc Antoni. Aquest va repudiar-la (va trencar el matrimoni) per tal de casar-se amb Cleòpatra, reina d'Egipte, on es trobava per tal de conquerir el territori. Octavi, ofès, va fer una campanya al senat per tal de declarar la guerra contra Egipte. La guerra va acabar a Grècia amb la batalla d'Àccium (31 aC) amb la derrota dels egipcis. L'any 29 aC, Octavi va quedar com a gran vencedor, va ser elegit cònsol.

Es considera l'any 27 aC, quan el senat li va donar el títol d'August, el final de la república.