# data[].attributes.attachment_link.title
SWV 53 - 93 - Heinrich Schütz - Cantiones sacrae quatuor vocum

# data[].attributes.attachment_link.title
Heinrich Schütz(1585-1672) "Magnificat anima mea" SWV468

# data[].attributes.attachment_link.title
Heinrich Schütz - The Christmas Story (Opening)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
8 octubre 1585 (Julià)

6 novembre 1672 (Julià) (87 anys)

( )

Henricus Sagittarius

,

, , i

i

, , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , i

Heinrich Schütz (batejat el 9 d'octubre de 1585 - 6 de novembre de 1672) va ser un organista i compositor alemany. Compositor eclèctic i multiforme, encarna el més pur ideal de la música barroca alemanya, impregnat d'esperit humanístic i no aliè a l'italià. Considerat el més gran autor de música coral del seu temps, juntament amb Monteverdi, és considerat el més important precedent de Bach entre els alemanys.

Va escriure la primera òpera alemanya, Dafne, estrenada a Torgau el 1627. La partitura d'aquesta obra s'ha perdut.

Schütz va néixer a Köstritz, Turíngia. El seu talent musical va ser descobert pel noble Maurici I de Hessen-Kassel l'any 1599. Després de formar part d'un cor d'infants a Kassel sota la guia de Georg Otto Torgensis, va viatjar a estudiar lleis a Marburg, i després es va establir a Venècia entre 1609 i 1613, per a estudiar música amb Giovanni Gabrieli. Posteriorment va realitzar una breu pràctica com a organista a Kassel, per a traslladar-se a Dresden l'any 1615, on va treballar com a compositor de la cort de l'Elector de Saxònia, on el 1617 fou nomenat mestre de capella substituint a Rogier Michael. Allà va tenir entre els seus alumnes el seu nebot Heinrich Albert, que més tard seria un gran compositor i un molt bon poeta.

Va mantenir el seu lloc a Dresden fins al fi de la seva vida (posant la llavor del que actualment és la Capella de l'Estat de Dresden), però va deixar la ciutat en diverses ocasions: l'any 1628 va viatjar a Venècia on possiblement es va entrevistar amb Claudio Monteverdi - fins i tot s'especula que va estudiar amb ell - i el 1633, després de la Guerra dels trenta anys va interrompre el seu treball a la cort de Saxònia i va acceptar un treball a Copenhaguen. Va retornar a Dresden l'any 1641, on donà lliçons de música a molts alumnes, entre ells a Johann Vierdanck o Johann Jacob Löwe, i on i hi va romandre fins a la seva mort. Va morir l'any 1672, als 87 anys.

Les obres de Schütz mostren la influència dels seus dos principals mestres, Gabrieli i Monteverdi. A més, va rebre la influència dels compositors de l'escola holandesa del . La seva principal aportació es troba en el camp de la música sacra, des d'obres per a solistes amb acompanyament instrumental fins a música coral . Els seus treballs més representatius inclouen els seus tres llibres de Simfonies Sacres, els "Salms de David", les "Set paraules de Jesucrist en la Creu" i les seves tres sèries de Passions.

La música de Schütz, que en un principi va resultar progressista, va derivar en un estil simple i molt auster, culminant amb les seves últimes Passions. Algunes consideracions pràctiques permeten entendre les causes d'aquesta evolució: la Guerra dels 30 anys va devastar la infraestructura musical d'alemanya, i no existien els mitjans per a interpretar les obres gegantines a l'estil de l'escola Veneciana, característiques dels seus primers treballs. Schütz va ser un dels últims compositors que va escriure en un estil modal, amb harmonies no funcionals sovint resultants del joc entre les veus. En contrast, molta de la seva música mostra una forta espenta tonal pel que fa encara a les cadències. La seva música fa un ús intensiu de la imitació, en la que les entrades se succeeixen en orde irregular i en intervals variats. Una característica divertida de Schütz és la creació d'intenses dissonàncies causades pel moviment correcte de dos o més veus a través d'una harmonia implícita. Sobretot, la seva música mostra una sensibilitat extrema pels accents i significats del text, el que sovint és articulat usant figures tècniques especials preses de la música poètica, que al seu torn deriven de les figures verbals dels retòrics clàssics.

Quasi no ha sobreviscut música secular de Schütz, excepte unes poques cançons domèstiques ( arien) i cap música purament instrumental (llevat que es compatibilitzen com a tal els breus moviments instrumentals titulats Simfonia, que tanquen els diàlegs en Les set paraules). Malgrat això, Schütz té la reputació d'haver estat un dels millors organistes d'Alemanya.

La influència de Schütz va ser molt important per portar noves idees musicals des d'Itàlia, influència que va mantenir sobre els compositors que el van seguir. L'estil de l'escola d'orgue del nord alemany deriva en gran manera de l'obra de Schütz, així com de Jan Pieterszoon Sweelinck. Un Segle després, el seu llegat culminaria en l'obra de Johann Sebastian Bach.

Els següents són treballs publicats. Molts d'ells contenen múltiples peces musicals: en total hi ha més de 500 obres conegudes de Schütz.

Il primo libro de madrigali (primer llibre de madrigals) (Venècia, 1611)

Psalmen Davids (Llibre 1) (Dresden, 1619)

Historia Der frölichen und siegreichen Aufferstehung ... (Història de la Resurrecció de Jesús) (Dresden, 1623)

Cantiones sacrae (Freiberg, 1625)

Psalmen Davids (Llibre 2) (Freiberg, 1628)

Symphoniae sacrae (Llibre 1) (Venècia, 1629)

Musicalische Exequien (Exèquies musicals) (Dresden, 1636)

Kleiner geistlichen Concerten (Llibre 1) (Leipzig, 1636)

Symphoniae sacrae (Llibre 2) (Dresden, 1647)

Geistliche Chor-Music (Dresden, 1648)

Symphoniae sacrae (Llibre 3) (Dresden, 1650)

Zwölff geistliche Gesänge (Dresden, 1657)

Psalmen Davids (Revisió del llibre 2) (Dresden, 1661).

Vegeu també

Manfred Bukofzer, Music in the Baroque Era. New York, W.W. Norton & CO., 1947. ISBN 0393097455 (anglès)

Basil Smallman: Heinrich Schütz, The Master Musicians, 2000. (anglès)

Tamsin (nascut Tristan) Jones, "Passions in Perspective: An Analytical Discussion of the Three Passions of Heinrich Schütz (1585-1672) against their Historical and Stylistic Backgrounds" (Tesi Doctoral, University of Birmingham, 2000) (anglès)

Heinrich Schütz: "Geistliche Chor-Music, OP. 11." Editat per Andrew Thomas Kuster. Ann Arbor, MON, 2005. ISBN 1411642430. (anglès)

Referències

# data[].attributes.attachment_link.title
Heinrich Schütz - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
8 octubre 1585 (Julià) 6 novembre 1672 (Julià) (87 anys) ( ) Henricus Sagittarius , , , i i , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , i Heinrich Schütz (batejat el 9 d'octubre de 1585 - 6 de novembre de 1672) va ser un organista i compositor alemany.

# data[].attributes.attachment_link.title
Adagio en Sol Menor de Tomaso Albinoni (Remo Giazotto)

# data[].attributes.attachment_link.title
Carlo Torriani sings: PIMPINONE (complete opera) by Tomaso Albinoni

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tomaso Giovanni Albinoni ( 8 de juny de 1671 - 17 de gener de 1751) va ser un compositor italià de música barroca. Va escriure al voltant de cinquanta òperes, però és més conegut per la seva música instrumental, pels seus concerts, especialment per a oboè.

Va néixer a Venècia (Itàlia) que en aquells dies era una república independent, en el si d'una rica família veneciana de comerciants. A Tomaso li agradava definir-se com a músic del violí i un diletant venecià. Va estudiar violí i cant i ben aviat destacà en ambdós instruments. Va poder compondre amb plena llibertat sense necessitar cap mena de mecenatge, fora de per part de l'Església o de la noblesa.

Va viure sempre a Venècia tot i que també viatjà. Es té constància de dos viatges a Florència un el 1703 i l'altre el 1722. La seva primera òpera, Zenobia regina de Palmireni, és del 1694, any en què també va compondre el primer recull de música instrumental, les 12 Sonate a tre, op 1. Des de sempre va repartir la seva activitat productiva tant en la música vocal, òperes, serenates i cantates, com en la instrumental, sonates i concerts. A la mort del seu pare, el 1709, es pogué dedicar a la música sense cap necessitat econòmica.

La seva música instrumental va atreure l'atenció de Johann Sebastian Bach, que va escriure almenys dues fugues sobre temes d'Albinoni i va utilitzar constantment els seus baixos harmònics com a exercicis musicals per als seus alumnes.

La seva fama es va incrementar en gran manera quan, el 1910, un investigador va començar a escorcollar entre les partitures d'un antic monestir, i va descobrir l'obra més solemne d'Albinoni: un fragment d'un moviment lent d'un Trio sonata, per a cordes i orgue, que posteriorment, el 1945, reconstruiria Remo Giazotti amb el títol d'Adagio d'Albinoni, una de les peces més conegudes de la música clàssica.

Obra instrumental

Albinoni va compondre 64 concerts, 8 simfonies i 97 sonates i ballets.

Op. 1 1694 12 sonates a tres.

Op. 2 1700 6 simfonies i 6 concerts a 5.

Op. 3 1701 12 ballets da cambra a tres.

Op. 4 1704 6 sonates d'església per a violí i baix continu, publicades per Roger a Amsterdam el 1708.

Op. 5 1707 12 concerts per a violí i baix continu

Op. 6 1711 12 sonates de cambra.

Op. 7 1716 12 concerti per 1 o 2 oboès i corda.

Op. 8 1721 6 sonates i 6 ballets a tres.

Op. 9 1722 12 concerts per 1 o 2 oboès i corda.

Referències

Enllaços externs

# data[].attributes.attachment_link.title
Tomaso Albinoni - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Tomaso Giovanni Albinoni ( 8 de juny de 1671 - 17 de gener de 1751) va ser un compositor italià de música barroca. Va escriure al voltant de cinquanta òperes, però és més conegut per la seva música instrumental, pels seus concerts, especialment per a oboè.

# data[].attributes.attachment_link.title
H. Purcell: «The Indian Queen» Z. 630 [Academy of Ancient Music]

# data[].attributes.attachment_link.title
Music for the Funeral of Queen Mary (Purcell): from March to Canzona

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
, , , ,

Henry Purcell ( 10 de setembre de 1659 - 21 de novembre de 1695) va ser un compositor anglès del Barroc, generalment considerat com un dels més grans compositors britànics, i fins i tot el més gran dels compositors anglesos nadius; tenint en compte que Händel tot i haver-se naturalitzat anglès, era d'origen alemany. Purcell va incorporar elements estilístics italians i francesos, però va desenvolupar un peculiar estil musical anglès.

Purcell va néixer a St Ann's Lane, Old Pye Street, Westminster. Son pare, Henry Purcell, era un cavaller de la Chapel Royal, i va cantar a la coronació del rei Carles II d'Anglaterra. Henry el vell va tenir tres fills, Edward, Henry, i Daniel. Daniel Purcell (m. 1717), el més jove dels tres germans, va ser també un compositor prolífic.

Després de la mort del pare l'any 1664, el jove Henry Purcell va ser posat sota la custòdia del seu oncle, Thomas Purcell (mort el 1682), qui va mostrar envers ell un gran afecte i cura. Thomas era també un cavaller de la Capella de sa Majestat, i va aconseguir que Henry fóra admès com a membre del cor. Henry va estudiar primer sota el mestratge del capità Henry Cooke (m. 1672), mestre d'infants, i després amb Pelham Humfrey (m. 1674), successor de Cooke.

Hom creu que Purcell va començar a compondre música a l'edat de nou anys; però la primera obra de la qual es té constància certa és una oda per a l'aniversari del rei, composta l'any 1670. Tanmateix, la data d'aquesta composició és encara incerta, malgrat la gran quantitat de recerques que s'han dut a terme. Després de la mort de Humfrey, Purcell va continuar estudiant amb John Blow. Va assistir a la Westminster School i l'any 1676 va aconseguir treball com a organista, a l' Abadia de Westminster. Aquest mateix any va compondre la música per a Aureng-Zebe, de John Dryden i per a Epsom Wells i The Libertine de Thomas Shadwell. Aquestes obres van ser seguides l'any 1677 per la música per a la tragèdia d' Aphra Behn. El 1678 va compondre una obertura i mascarada per a la versió que Shadwell havia fet de Timon of Athens de Shakespeare. El cor "In these delightful pleasant groves" de The Libertine encara s'interpreta.

L'any 1679 va compondre diverses cançons sobre textos de John Playford, sota el títol Choice Ayres, Songs and Dialogues, i també una antífona, el nom de la qual no es coneix, per a la Chapel Royal. A partir d'una carta escrita per Thomas Purcell, se sap que aquesta antífona va ser composta per a la veu excepcional del reverend John Gostling, aleshores a Canterbury, però després cavaller de la capella de sa majestat. Purcell va compondre diverses antífones a diferents èpoques per a aquesta veu portentosa de baix profondo, de la que se sap que abastava un rang d'almenys dues octaves completes, des del Re fins al Re de dues octaves per damunt.

Es desconeixen les dates de composició d'aquestes obres sacres, d'entre les quals potser l'exemple més destacat siga l'antífona They that go down to the sea in ships. En acció de gràcies per la salvació providencial del rei d'un naufragi, Gostling, que pertanyia al partit reialista, va arranjar alguns versos dels salms en forma d'una antífona, i va demanar a Purcell que li posi música. L'obra és molt difícil d'interpretar, com que inclou un passatge que travessa l'extensió completa de la veu de Gostling, començant pel Re superior i descendint dues octaves cap a baix.

Retrat de Henry Purcell

L'any 1680, Blow, que havia accedit al lloc d'organista de l' Abadia de Westminster el 1669, va dimitir en favor del seu deixeble, que llavors tenia vint-i-dos anys. Aleshores Purcell es va dedicar completament a la composició de música religiosa, i durant sis anys va abandonar el teatre. Tot i això, durant part d'aquest any, probablement abans de començar amb la seua nova ocupació, va compondre dues importants obres per a l'escena, la música per a Theodosius de Nathaniel Lee i la música per a The Virtuous Wife de Thomas D'Urfey.

La composició de l' òpera Dido i Enees ( Dido and Aeneas), que constitueix una important fita en la història de la música dramàtica anglesa, també s'ha atribuït a aquest període, tot i que W. Barclay Squire ha demostrat que la primera representació va tenir lloc entre els anys 1688 i 1690. El llibret va ser escrit per Nahum Tate sota comanda del professor de dansa Josiah Priest, qui també regentava una escola per a dames joves, primer a Leicester Fields i més tard a Chelsea, on se suposa que l'obra va ser estrenada. Dido i Enees es considera la primera genuïna òpera anglesa. Tot i deure encara molt a les semi-òperes i mascarades, especialment a Venus and Adonis de Blow, ja no hi ha diàlegs parlats, sinó que l'acció progressa amb recitatius. Dido i Enees mai no va trobar el seu lloc al teatre, tot i que sembla haver estat molt popular en cercles privats. Hom creu que va ser molt copiada, però només una ària va ser impresa per la viuda de Purcell en Orpheus Britannicus. L'obra completa va quedar en manuscrit fins a l'any 1840, quan va ser impresa per la Musical Antiquarian Society en una edició de Sir George Macfarren.

Poc després del casament de Purcell el 1682, a la mort d' Edmund Lowe, va ocupar el lloc d'organista de la Chapel Royal, una ocupació que podia simultanejar amb el seu treball a l'Abadia de Westminster. El seu fill primogènit va nàixer aquest mateix any. La seu primera obra publicada, Dotze sonates, va sortir l'any 1683. Durant uns quants anys va estar molt ocupat en la composició de música religiosa, odes adreçades al rei i a la família reial, i altres obres semblants. El 1685 va compondre les seues dues més exquisides antífones, I was glad i My heart is inditing, per a la coronació de Jaume II d'Anglaterra.

El 1687, va reprendre la connexió amb el teatre, proporcionant la música per a la tragèdia de Dryden Tyrannick Love. Aquest mateix any, Purcell va compondre una marxa i un , que esdevingueren tan populars que Lord Wharton va adaptar el darrer als fatals versos de Lillibullero. El gener de 1688 o poc abans, va compondre l'antífona Blessed are they that fear the Lord, sota comanda expressa del rei. Uns pocs mesos després va compondre la música per a la comèdia The Fool's Preferment de D'Urfey.

El 1690 va compondre les cançons per a la versió de Dryden de La tempesta, de Shakespeare, a la qual inclou Full fathom five i Come unto these yellow sands, la música per a l'adaptació de Betterton de l'obra de Fletcher i Massinger Prophetess (després anomenada Dioclesian) i per a Amphitryon de Dryden.

El 1691 va produir la seva obra mestra dramàtica King Arthur, també sobre llibret de Dryden, i publicada per primera vegada l'any 1843 per la Musical Antiquarian Society. El 1692, va compondre cançons i música per a The Fairy-Queen (una adaptació de El somni d'una nit d'estiu de Shakespeare), la partitura de la qual va ser redescoberta l'any 1901 i publicada per la Purcell Society.

El Te Deum and Jubilate de Purcell va ser compost per al dia de Santa Cecília de 1693. Es tracta del primer anglès amb acompanyament orquestral. Aquesta obra va ser interpretada any rere any a la catedral de Sant Pau de Londres fins a l'any 1712; després va ser interpretada alternativament amb l'Utrecht Te Deum and Jubilate de Händel fins a l'any 1743, moment en què ambdues obres van ser reemplaçades pel Dettingen Te Deum de Händel. El 1694 en col·laboració amb John Eccles va compondre l'òpera Don Quixote.

Va compondre una antífona i dues elegies per al funeral de la reina Maria II d'Anglaterra i d'Escòcia. A més de les òperes i semi-òperes adés esmentades, Purcell va compondre Don Quixote, Boudicca, The Indian Queen i d'altres, una vasta quantitat de música sacra i nombroses odes, cantates i altres peces.

Va morir a casa seva a Dean's Yard, Westminster, el 1695, al cim del seu geni; estava a la meitat de la trentena. La seua esposa i dos dels seus sis fills el van sobreviure. La seua viuda va morir l'any 1706 i havia publicat algunes de les obres del seu espòs, entre elles l'actualment cèlebre col·lecció anomenada Orpheus Britannicus, en dos volums, impresos el 1698 i el 1702 respectivament.

La causa de la mort de Purcell no està clara: una hipòtesi és un refredat agafat una nit que va tornar tard del teatre i es va trobar que la seua esposa havia deixat la porta tancada; un altre que va sucumbir a un enverinament de la xocolata; potser el més probable és que va morir de tuberculosi.

En el nom de Déu, Amén. Jo, Henry Purcell, de la ciutat de Westminster, cavaller, trobant-me greument malalt quant a la constitució del meu cos, però en perfecte estat respecte a l'enteniment i la memòria (gràcies a Déu), demane als presents publicar i declarar aquests meus darrers Voluntat i Testament. I done i llegue per aquests a la meua estimada esposa, Frances Purcell, totes les meues propietats i efectes personals de qualsevol naturalesa...

Purcell va ser soterrat en una tomba adjacent a l'orgue de l' abadia de Westminster.

El 1836 es va fundar a Londres el Purcell Club amb l'objectiu de promoure la interpretació de la seua música, però va ser dissolt l'any 1863. El 1876 es va fundar la Purcell Society, que va encarregar-se de fer noves edicions de la música de Purcell.

Purcell es troba entre els compositors barrocs que més influència han tingut sobre el modern rock and roll; d'acord amb Pete Townshend de The Who, Purcell es troba entre les seues influències, particularment evident en el principi de Pinball Wizard. També la pel·lícula A Clockwork Orange va utilitzar la Música per al funeral de la Reina Maria de Purcell per als títols.

També Purcell ha exercit una poderosa influència sobre els compositors que van produir el renaixement de la música anglesa al segle xx. Aquesta influència es fa palesa principalment en l'obra de Benjamin Britten, qui va crear i interpretar una producció de Dido i Enees i que va utilitzar un tema de Purcell, extret d' Abdelazar, en la seua obra The Young Person's Guide to the Orchestra. Estilísticament, l'ària I know a bank de l'òpera de Britten A Midsummer Night's Dream està clarament inspirada per l'ària de Purcell Sweeter than Roses, de la música incidental per al drama Pausanias, de Dryden.

# data[].attributes.attachment_link.title
Henry Purcell - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
, , Henry Purcell ( 10 de setembre de 1659 - 21 de novembre de 1695) va ser un compositor anglès del Barroc, generalment considerat com un dels més grans compositors britànics, i fins i tot el més gran dels compositors anglesos nadius; tenint en compte que Händel tot i haver-se naturalitzat anglès, era d'origen alemany.

# data[].attributes.attachment_link.title
G.F. Telemann: "Wassermusik" Ouverture in C major TWV 55:C3 [Zefiro-A.Bernardini]

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Georg Philipp Telemann ( Magdeburg, 14 de març de 1681 - Hamburg, 25 de juny de 1767) fou un compositor alemany. Situat juntament amb Johann Sebastian Bach i Georg Friedrich Händel al cim de la música barroca alemanya.

Fill d'un pastor evangèlic, quedà orfe als 4 anys; inicià els estudis en la seva vila nadiua i els prosseguí, a partir de 1694, al "Clausthal-Zellerfeld del Harz" (Saxònia) i, des de 1698, en la residència episcopal catòlica de Hildesheim. Dotat d'un gran talent musical, rebé la seva primera instrucció musical a Magdeburg. Tal com ell mateix narra en les seves tres biografies, continuà els seus estudis musicals en secret, fins que a Clausthal va rebre suport del seu protector i dels músics aficionats del poble, cosa que li va permetre estudiar lliurement i escriure els seus primers motets i les seves primeres Tafelmusiken (perdudes). A Hilsenheim gaudí d'unes condicions privilegiades, ja que es trobava molt a prop de centres culturals i musicals com Hannover i Brunswick, on eren freqüents les òperes de Lully i Campra; en aquesta època començà a escriure Lieder i petites obres teatrals de les quals se'n conserven poques dades. Fonamentalment, Telemann fou un músic autodidacta despullat d'esquemes acadèmics i obert a les influències dels diferents estils i modes de l'època.

El 1701 es traslladà a Leipzig per estudiar Dret, però sobretot s'entregà a les activitats musicals. Fundà el "Collegium Musicum" que més tard va ser fonamental en la vida musical de Leipzig. El Consell de la ciutat li encarregà la composició d'una cantata litúrgica cada quinze dies per a l'església de Sant Tomàs, en alternança amb el kantor Johann Kuhnau, amb qui va establir una dura competència. El 1704 fou nomenat organista i director musical de la "Neue Kirche", i reuní al seu entorn nombrosos estudiants, d'aquesta forma, aviat es va fer cèlebre la seva producció musical de tipus religiós, entre les que hi abunden més les cantates solistes que les corals, malgrat que a vegades inclou acompanyament instrumental concertant. A més de les cantates nupcials, en aquest període són nombroses les seves composicions operístiques, les àries virtuosístiques per a les ocasionals execucions del "Collegium" i les seves aportacions a l'Òpera de Leipzig, fundada el 1693.

La seva fama es va estendre ràpidament, i el 1705 a Sorau fou nomenat mestre de capella de la cort del comte Erdmann II de Promnitz, en la biblioteca del qual va poder enriquir la seva pròpia cultura, i amb el que viatjà a Polònia, on va poder conèixer els músics més famosos i escoltar les seves obres, El 1708 entrà al servei del duc Joan Guillem de Saxònia-Eisenach, cort molt oberta a la cultura francesa. Posteriorment en nomenar-lo mestre de capella, el duc s'assegurà la seva aportació de composicions originals fins a la seva mort. Durant la seva estada a Eisenach, Telemann va escriure cantates sacres i profanes, concerts instrumentals i música de cambra; també sembla que va entrar en contacte més o menys directe (o que inclús, mantingueren certa amistat) amb J. S. Bach, ja que el 1714 fou padrí en el bateig del seu fill Carl Philipp Emanuel Bach.

El 1712 passà ser mestre de capella de l'església dels Descalços i de Santa Catalina de Frankfurt, per la que componia una cantata cada diumenge; tingué una intensa activitat, fundà un altre "Collegium Musicum" i patrocinà nombroses execucions de música profana pròpia i aliena en importants centres, pel que més tard fou nomenat director musical de la ciutat.

En aquest període la producció de Telemann és vastíssima que li valgué una gran fama internacional. A més de les seves composicions de cambra, vocals i instrumentals, entre les diferents i discutides obres sacres que se l'atribueixen destaquen la Passió amb text de B. E. Brockes Der für die Sünden der Welt gemartete und sterbende Jesus (1716), text emprat també per R. Keiser i Handel, i els Fünf Davidische Oratorien (1718). Els seus serveis se'ls disputaven els ducats de Bayreuth, Gotha i Weimar, així com la ciutat de Leipzig, en la que renuncià al càrrec de Thomaskantor, que d'aquesta manera aquest passà a un jove J.S. Bach, el 1722. Telemann fou nomenat el 1721 Kantor del Johanneum i director de música de les cinc esglésies més importants d'Hamburg. Seguí component cantates per les grans festivitats, donà nova vida al "Collegium Musicum" fundat per Matthias Weckmann, i organitzà i presentà una sèrie de concerts d'abonament amb obres de cambra i sacres seves i d'altres autors.

Entre la seva producció a Hamburg, molt gran però dispersa, s'hi troben les famoses Tafelmusiken, en la qual sèrie de 1733 apareix una extensa llista d'encàrrecs i noms de col·laboradors il·lustres. Un èxit semblant fou aconseguit pels Nous quartets en sis suites, de 1738, editats a París. A Hamburg va fer renàixer el melodrama en el teatre de l'Òpera, cèlebre mercès a l'obra de Reinhard Keiser, per al que va compondre diverses obres; entre els melodrames de Telemann es recorden Der gedultige Socrates (1721) i Emma und Eginard (1728). Entre els seus intermedis destaca Die ungleiche Heyrath zwischen Vespetta und Pimpinone, també coneguda simplement com a Vespetta i Pimpinone (1725).

En la seva llarga i activa vida, que, en general, fou força serena i feliç, malgrat el fracàs dels seus dos matrimonis, va mantenir un gran nombre d'amistats i relacions i un frenètic ritme d'activitat musical, mercès a la seva enorme facilitat d'escriptura. També es dedicà als estudis teòrics, i, el 1767, publicà el seu assaig Letzte Beschäftigung G. Ph. Ts. bbestehend aus einer musikalischen Klang und Intervallen-Tafel: anteriorment, el 1728, havia començat a escriure en la revista Der Getreue Musik-meister. Així mateix s'interessà per la profunditzàcio i innovació en el camp de la impressió dels texts musicals i experimentà sistemes molt més ràpids que els de la seva època, que permetien una millor edició i difusió de les seves pròpies obres.

Comparat directament amb J. S. Bach, Telemann, mentre va viure, fou considerat igual o superior a ell, malgrat que més tard fou injustament considerat. En el segle xx, amb el renaixement de Bach, la crítica tornà a replantejar les seves posicions i, malgrat considerar-lo menys gran que aquell, destacà la seva gran talla com a innovador. La seva música, que formalment és barroca, presenta una gran varietat estilística i expressiva que sovint recorre a fórmules melòdiques i rítmiques eslaves, restant també oberta a un elegant descriptivisme. A pesar de les seves múltiples edicions, la seva producció a voltes presenta llacunes, el que ha donat lloc a llargs i complicats estudis destinats a ordenar i sistematitzar l'edició de la seva Òpera Omnia. Moltes de les seves obres s'han conservat dintre de misses, en copies més o menys autèntiques, parts de les quals foren destruïdes en el transcurs de la Segona Guerra Mundial.

Per això, qualsevol llista d'obres que es doni sempre serà molt aproximativa. La producció religiosa de Telemann és la que més s'ajusta a la tradició barroca pura; en els seus 18 oratoris i 49 passions (molt semblants a les de Bach), per a solistes, cor i orquestra, s'aprecia un gran coneixement compositiu i una enorme originalitat melòdica i instrumental, que assoleix amagar la pressa creativa de tots els < encàrrecs>, siguin suficients com mostra:

Das selig Erwägen (1728);

Der Tod Jesu (1757);

Das befreite Israel (1759);

Die Auferstehung und Himmelfahrt Christi (1760);

Der Tag des Gerichts (¿1762?).

Característiques semblants ofereixen les seves 1.800 cantates litúrgiques, sacres i de celebració, salms, motets, magnificats i misses. També cal citar altres obres vocals profanes, oratoris, cantates per a una o dues veus, cor i instruments, entre les quals destaquen les cantates nupcials, 640 serenates, odes i Lieder. Telemann va compondre unes 25 obres teatrals, de les que molt poques es conserven completes. Influïdes per l'escola francesa, aquestes composicions abunden en passatges de conjunt i corals, amb actituds galants i rococós i certa tendència a la contemplació de la naturalesa; també s'aprecia la influència italiana, que es manifesta en l'habilitat dels concertants entre veus i instruments.

La seva adhesió a la més pura a la més pura tradició alemanya pot veure's així mateix en la caracterització dels personatges en l'autonomia dels temes vocals i en la unió de situacions i personatges seriosos i còmics. En aquesta última tipologia destaca, per exemple, en les seves obres de 1721 i 1728, anteriorment citades, i en els seus entremitjos, com Vespetta i Pimpinone (amb llibret de P. Pariati, dels quals solos recitatius foren traduïts a l'alemany per J. Ph. Praetorius), que continua conservant la seva vitalitat, i amb la que Telemann tractà de crear una òpera còmica alemanya; Vespetta i Pimpinone és considerada com la primera òpera còmica de la història, ja que és anterior en vuit anys a La serva padrona de Pergolesi. Un altre exemple d'aquestes característiques és Don Quichotte der Löwenritter (1735), malgrat que hagi estat classificada generalment com una serenata.

Telemann fou també molt fecund en la composició instrumental, amb unes 600 obres, de distints gèneres: 1121 obertures, sinfonies i divertimenrs, 120 concerts per a diferents instruments, sonates per a un o més instruments i baix continu, sonates a tres veus, quartets i composicions per a instruments de teclat i llaüt. En la seva música instrumental s'uneixen l'esperit clàssic i el rococó, amb una tendència a l'estil galant, com succeeix en les Tafelmusiken. La història de la música recorda també el seu nebot i deixeble Georg Michael Telemann (1748-1831), que també fou autor de música instrumental i vocal, escriptor d'obres teòriques.

La seva obra és vastíssima: al voltant de 1.000 suites per a orquestra, multitud de concerts per a diversos instruments, unes 40 òperes i nombroses obres religioses com oratoris, cantates i passions. Aquesta immensa obra és catalogada en el Telemann Werke Verzeichnis (TWV).

A més de la seva tasca compositiva, Telemann es dedicà a la promoció i difusió musical, creant associacions musicals com el Collegium Musicum de Leipzig, que més tard dirigí J. S. Bach, o publicant revistes musicals.

Amic personal de Bach i de Händel, fou considerat en el seu temps el compositor més important d'Alemanya. Per alguna correspondència que Telemann mantingué amb Händel, sabem de la seva afició a la botànica i a les plantes exòtiques, que cultivava al seu jardí d'Hamburg.

Les seves obres més destacades són:

L'anomenada Tafelmusik (Música de sobretaula), recull de suites i concerts per a orquestra;

La suite orquestral Wassermusik (Música aquàtica);

L'òpera còmica Pimpinone;

L'Oratori Der Tag des Gerichts (El dia del Judici Final);

La Suite orquestral Don Quichotte (El Quixot);

La Passió segons Sant Marc.

# data[].attributes.attachment_link.title
Georg Philipp Telemann - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Georg Philipp Telemann ( Magdeburg, 14 de març de 1681 - Hamburg, 25 de juny de 1767) fou un compositor alemany. Situat juntament amb Johann Sebastian Bach i Georg Friedrich Händel al cim de la música barroca alemanya.

# data[].attributes.attachment_link.title
Telemann: Viola Concerto in G major, Rose Armbrust Griffin

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De una familia de tradición clerical, en la que había ciertos antecedentes musicales, nació Georg Philipp Telemann, en la ciudad de Magdeburgo, el día 14 de marzo de 1681.En una pequeña autobiografía escrita para la colección Grundlage einer Ehrenpforte (Cimientos para un Arco de Triunfo, 1739) de su amigo Johann Mattheson, Telemann describió con clarividencia y buen juicio crítico sus primeras lecciones, poniendo en claro su posición renovadora ante la música de aquel tiempo: ... "para mi desgracia, sin embargo, caí en manos de un organista que me aterrorizaba con la tablatura alemana (viejo método de notación para clave, órgano y laúd, que usa de números y letras en lugar de notas), con lo cual él tocaba tan estirado como el abuelo de quien había heredado aquel sistema".

A los doce años, Telemann había escrito una ópera sobre La vida es sueño calderoniana que tituló Sigismundus. Después, en Zellerfeld (1649-1698), Hildesheim (1698-1701) y Leipzig(1701-1705), ratificó su decisión de ser músico, a pesar de la tenaz oposición de su madre, María Heltmeier, propietaria de la cervecería Zum Kelch (La copa), de Magdeburgo. La estancia en Leipzig fue particularmente fructífera para Telemann, habiendo recibido, a pesar de su juventud, el reconocimiento de las autoridades municipales por encima de maestros de la talla de Kuhnau (1660-1722).

Sonata en fa mayor TWV 41: F3

Georg Philipp era tenido por músico moderno, capaz de atraer a la juventud universitaria y, en efecto, para él la fuga y el contrapunto habían dejado de ser los fundamentos de la música. Prefería la melodía, un estilo más ligero y más simple. Esa es la razón por la que sólo apreciase a Bach como director y gran virtuoso del teclado, pero no como compositor, omitiendo su nombre en el poema Sobre diversos compositores alemanes, publicado en 1730.

En Leipzig fundó también junto a sus compañeros de universidad, el famoso Collegium Musicum, al que pertenecieron destacados maestros de la época. El Collegium intervino en algunas funciones religiosas de Santo Tomás, cuando ya Telemann no estaba en Leipzig, dirigido por el mismísimo Bach, y puede considerarse antecedente próximo de los Grandes conciertos de 1743 y de las célebres sesiones románticas de la Gewandhaus.

En Francfort se superó a sí mismo en fecundidad creadora y organizativa, movilizando a toda la ciudad como director de la capilla de los frailes descalzos y de la sociedad privada Frauenstein. De esta época es la célebre Pasión Brockes, elaborada sobre el poema del concejal de Hamburgo Barthold Heinrich Brockes, que ya había sido musicado por Händel, Keiser y Mattheson.

Concierto en re mayor para violín, cello, trompeta y cuerdas. TWV 53:D5

Cantatas y oratorios

Numerosas cantatas, agrupadas en ciclos y sueltas; diecinueve Pasiones, muchas de ellas con textos escritos por él; 33 Kapitänmusiken (oratorios para las conmemoraciones anuales de los capitanes de distrito de la guardia urbana), otros oratorios no religiosos para las ocasiones más diversas, como podían ser las celebraciones del Colegio de Consejeros; veinticinco óperas, algunas de tema español, como Ferdinand und Isabella (1703), y una innumerable cantidad de piezas instrumentales para orquesta de cámara, para cémbalo, entre ellas la suite Don Quijote y la hermosa colección Tafelmusik. También se conservan arias religiosas y lieder de la etapa hamburguesa. Música siempre oscilante entre los estilos francés, italiano y alemán, pero de factura y virtudes expresivas y formales de primer orden. Entre las obras de su última etapa, ya muy anciano, figuran El Mesías, sobre el poema de Kopstock, y el gran solo que es su cantata Ino, compuesta a los 84 años de edad.

Coleccionista de plantas y flores exóticas, Händel le envió varias veces desde Londres algunas rarezas botánicas.

De los ocho hijos de su segundo matrimonio con María Catalina Textor, sólo dos le sobrevivieron. Uno de sus nietos, Georg Michael Telemann, tuvo el mismo cargo de su abuelo hasta la llegada de Carl Philipp Emanuel Bach.

Muy anciano, aquejado de una dolorosa enfermedad de pecho, Telemann falleció en Hamburgo el día 25 de junio del año 1767.

Fuente: ANDRES RUIZ TARAZONA para El País (15/03/81)

Concierto para traverso y flauta de pico en mi menor, TWV 52:e1

* En 2017 se cumple el 250 aniversario luctuoso de Telemann. Para enterarse de los conciertos dedicados a este compositor a lo largo del año, consulte la cartelera de Música en México.

# data[].attributes.attachment_link.title
Georg Philipp Telemann (1681-1767) - Música en México

# data[].attributes.attachment_link.description
De una familia de tradición clerical, en la que había ciertos antecedentes musicales, nació Georg Philipp Telemann, en la ciudad de Magdeburgo, el día 14 de marzo de 1681.En una pequeña autobiografía escrita para la colección Grundlage einer Ehrenpforte (Cimientos para un Arco de Triunfo, 1739) de su amigo Johann Mattheson, Telemann describió con clarividencia y buen juicio crítico sus primeras lecciones, poniendo en claro su posición renovadora ante la música de aquel tiempo: ...

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
William Williams Complete Instrumental Music

# data[].attributes.attachment_link.title
William Byrd, John Bull - Bertrand Cuiller

# data[].attributes.attachment_link.title
John Bull (compositor) - Wikipedia, la enciclopedia libre

# data[].attributes.attachment_link.description
John Bull nació probablemente en Hereford, Inglaterra,​ si bien otros mencionan su nacimiento en Sir Faesyfed,​ país de Gales. En 1573 ingresó al coro de la catedral de la ciudad. Al año siguiente fue aceptado en el coro de niños de la Capilla Real de Londres, donde estudió con William Blitheman y William Hunnis no sólo técnica vocal sino también órgano.

# data[].attributes.attachment_link.title
John Bull: Pavan & Galliard of My Lord Lumley. Robert Hill, harpsichord