# data[].attributes.body
Sofia Ruiz

# data[].attributes.attachment_link.title
Espectacular Muixeranga a Sueca en homenatge a Joan Fuster

# data[].attributes.headline
El 10 d'agost del 1983 TVE va emetre, dins de l’espai documental "Esta es mi tierra", un reportatge titulat «El País Valenciano de Joan Fuster»

# data[].attributes.subject
El 10 d'agost del 1983 TVE va emetre, dins de l’espai documental "Esta es mi tierra", un reportatge titulat «El País Valenciano de Joan Fuster»

# data[].attributes.body
El programa va ser produït a Madrid en maig del 1982, és a dir, dos mesos abans de la firma de l’Estatut d’Autonomia valencià.

Aquella emissió va indignar la dreta, que havia aconseguit imposar els seus símbols després de l’anomenada «Batalla de València». Alianza Popular va presentar dues preguntes parlamentàries per exigir al Consell iniciatives contra la televisió. A més, l’aleshores regidor González Lizondo va demanar a l’Ajuntament de València que declararen persona non grata Raimon, Andreu Alfaro, Eliseu Climent i Joan Oleza per particpar en el documental, i al mateix Joan Fuster. Fins i tot el president Joan Lerma va dir a l’endemà del documental que demanaria explicacions a TVE.

Marcos Sanchis

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tal dia com hui del 1983 TVE va emetre "El País Valenciano de Joan Fuster"

Si creus en el periodisme independent i en valencià, agermana't a La Veu. A més ara podràs desgravar-te fins el 100% de la teua aportació. Informa't ací.
El 10 d'agost del 1983 TVE va emetre, dins de l'espai documental Esta es mi tierra dedicat a escriptors, un reportatge titulat "El País Valenciano de Joan Fuster" sobre l'assagista suecà. El programa va ser produït a Madrid en maig del 1982, és a dir, dos mesos abans de la firma de l'Estatut d'Autonomia valencià.

Aquella emissió va indignar la dreta, que havia aconseguit imposar els seus símbols després de l'anomenada "Batalla de València". Alianza Popular va presentar dues preguntes parlamentàries per exigir al Consell iniciatives contra la televisió. A més, l'aleshores regidor González Lizondo va demanar a l'Ajuntament de València que declararen persona non grata Raimon, Andreu Alfaro, Eliseu Climent i Joan Oleza per particpar en el documental, i al mateix Joan Fuster. Fins i tot el president Joan Lerma va dir a l'endemà del documental que demanaria explicacions a TVE.

Tan gran rebombori es va alçar que i Fuster van voler contestar per escrit a les crítiques. El 26 d'agost Joan Fuster replicava així en el diari El País:

"Em sembla que els uns i els altres -incloent a l'editorialista d' El País (19 d'agost del 1983) -han muntat un ciri notablement desproporcionat entorn d'un programa de la sèrie Esta es mi tierra que vaig haver d'escriure i fins a un cert punt protagonitzar per a TVE. Repte a qualsevol individu d'AP, i al seu no inesperat còmplice senyor Lerma, president de la Comunitat Valenciana, al fet que em denuncien una sola frase política concreta, aquesta o escrita per mi en aquells minuts de televisió. Tampoc els altres que van intervindre en l'episodi es van ficar en política. Ningú va parlar de l'Estatut, ni de banderes, ni de partits. No eren aquests els temes. Però si han distorsionat -paraula molt del grat del senyor Lerma, pel que sembla- el sentit, la intenció i la mateixa literalitat del programa, és cosa seua. Només que un no tria els seus adversaris. Com diuen que deia Valle-Inclán, "ser devorat per un lleó encara és una cosa honorable, però rebre una coça de l'ase del veí fa una certa vergonya". Les coces que he rebut aquesta vegada són les dels meus ases domèstics i les he de suportar estoicament per això, precisament per ser els del meu estable. Em dona rubor -per ells- haver-les rebut. Encara que no té massa importància a hores d'ara. De totes maneres jo em permet advertir a l'editorialista que no hauria estat gens malament que haguera vist, i oït, sobretot, el susdit programa. En el seu intent conciliador i comprensiu dona a entendre que no ha entés res. I és igual, en definitiva. Torne a això d'abans: el dolent de la coça és que qui l'emet es defineix. I si els antropoides locals s'obstinen a declarar-nos no grats a Raimon, a Alfaro, a Oleza i a Climent i, per descomptat, a mi, que s'ho mengen amb el seu pa. I ja sabem de quin pa es tracta: fenc o herba fresca"

Si no heu vist el reportatge, ara teniu l'ocasió de veure'l:

Fonts: Escanyat, "La resposta de Fuster a les crítiques de Lerma per l'emissió de 'El País Valenciano de Joan Fuster'", 2015

# data[].attributes.attachment_link.title
Tal dia com hui del 1983 TVE va emetre "El País Valenciano de Joan Fuster"

# data[].attributes.attachment_link.description
Si creus en el periodisme independent i en valencià, agermana't a La Veu. A més ara podràs desgravar-te fins el 100% de la teua aportació. Informa't ací. El 10 d'agost del 1983 TVE va emetre, dins de l'espai documental Esta es mi tierra dedicat a escriptors, un reportatge titulat "El País Valenciano de Joan Fuster" sobre l'assagista suecà....

# data[].attributes.body
Nosaltres els valencians és un assaig de l’escriptor Joan Fuster, publicat a 1962.
Es considerat com un «llibre bàsic pel coneixement de la història, la cultura i els problemes d’identitat del País Valencià.

Paula Alcantarilla.

# data[].attributes.attachment_link.title
Joan Fuster. Nosaltres, els valencians 1962-2012.

# data[].attributes.headline
Exploten dues bombes a casa de Joan Fuster

# data[].attributes.subject
Exploten dues bombes a casa de Joan Fuster

# data[].attributes.body
Lucia Labrosa

# data[].attributes.body
Morir-se es deixar d'escriure

# data[].attributes.body
http://elglobosblog.blogspot.com/2014/04/ara-que-vens-de-joan-fuster.html?m=1

# data[].attributes.attachment_link.description
No a tothom li agrada la primavera. Hi ha qui, com el poeta de Sueca, prefereix que passi de llarg amb tot el seu esplendor, que l’oblidi. ...

# data[].attributes.body
https://castelloextra.com/es/castello/castello-aforismos-any-fuster/

-Paula gay

# data[].attributes.attachment_link.title
Castelló llena de aforismos la ciudad por el Any Fuster | Castelló Extra

# data[].attributes.attachment_link.description
La Concejalía de Plurilingüismo y Fomento del Valenciano ha iniciado una campaña de divulgación de los aforismos de Joan Fuster dentro de los actos que este mes cerrarán el Any

# data[].attributes.headline
"M'odie, i aixó no té importància, però m'obliguen a odiar-los i aixó sí que en té"

# data[].attributes.subject
"M'odie, i aixó no té importància, però m'obliguen a odiar-los i aixó sí que en té"

# data[].attributes.body
"Fuster és universal, de la mateixa manera que Orwell és universal."

# data[].attributes.headline
Fuster i l'homosexualitat en temps de represió

# data[].attributes.subject
Fuster i l'homosexualitat en temps de represió

# data[].attributes.body
Fuster afegia que aquell mal infligit als joves no apareixeria mai en estudis i estadístiques: “d'aquella circumstància, tots eixim taratges: qui més, qui menys, però tots. Mai es podrà valorar el mal que ens van fer”. [···]

Silvia De La Rubia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
No escriuré un altre article pretesament erudit sobre la figura egrègia de Joan Fuster que només afegiria una mica de buidor i llocs comuns a les tones de paper que n'han escrit. Ell mateix va publicar -segons diuen els que n'han fet el recompte- vora 4.000 articles d'opinió als diaris i revistes al llarg de la seua vida. Molts d'ells els va aplegar en bona part dels llibres que va presentar en vida. També en va escriure d'altres, fonamentalment d'assaig, fins arribar a una setantena de publicacions bibliogràfiques. Després del seu traspàs, el 1992, encara se'n van publicar més. I si parlem del que altres han escrit sobre el mestre de Sueca, perdríem el compte ben aviat. Així doncs, no seré jo qui s'enteste en no afegir-hi res de nou.

Sóc un fusterià empedreït. És a dir, un lector voraç de la seua obra, d'uns articles que mantenen tota la seua vigència i qualitat literària 30, 40, 50 i fins a 60 anys després de la seua publicació. També significa que prenc el país que es inventar com a base del país que mire de viure i de construir. O que aprecie una capacitat sense parió per fer servir la ironia i el sarcasme, per fer-se preguntes sobre tot, defugint prejudicis i dogmes, també els del "dogma fusterià", paradoxalment. I mirar d'aprendre'n una mica per quan arriba l'hora de posar-me a escriure. Ser fusterià és això, i segurament molt més. Però no redactaré un altre article sobre Joan Fuster.

Ben al contrari, demane que algú hi escriga un nou article, o fins i tot un estudi, o un assaig, sobre l'últim tabú que envolta la seua figura: l'homosexualitat viscuda en temps de dictadura i repressió. És ben sabut que ell no en va parlar gaire, ni ho va fer públic mai. Els seus deixebles directes, els que el van tractar i conèixer, han mantingut sempre una discreció extraordinària al respecte. De ben segur que seguien la voluntat expressa de l'assagista.

Vaig participar com a coguionista i ajudant de realització en la producció del documental Ser Joan Fuster, sota la direcció científica de la Càtedra Joan Fuster de la Universitat de València, i no s'hi va fer cap referència a la seua orientació sexual. Únicament hi apareixen les declaracions del seu amic d'infantesa Rafael Matoses, que explica que durant la primera joventut, tot just acabada la guerra del 36, tots els de la colla tenien tirada cap a les xiques tret d'ell, que en acabar les classes se'n tornava a casa perquè tenia feina: llegir i escriure. Poc després escriuria uns llibres de versos on parlava de forma poc explícita de la sexualitat. L'homosexualitat traspua al Criatura Dolcíssima que va popularitzar Lluís Llach. El mateix Llach, en l'entrevista que li vam fer per al documental, parla de la relació que mantenien, de la coqueteria de l'home que fa com que és gran, però que realment encara vol viure. Llach hi diu sense dir. Finalment, en un article publicat el 1976, Fuster fa referència a la repressió que sofrien els joves, xics i xiques, de Sueca quan durant la postguerra miraven de ballar d'amagat a casa pels dies de Pasqua florida. El guàrdia municipal anava per les cases, i quan sentia el so d'una gramola, picava porta i multava. Fuster afegia que aquell mal infligit als joves no apareixeria mai en estudis i estadístiques: "de aquella circunstancia, todos salimos tarados: quien más, quien menos, pero todos. Nunca se podrá valorar el daño que nos hicieron", sentencia. I fa servir la primera persona del plural. Si van patir les parelles heterosexuals, què no sofriria un homosexual com ell?

No ens confonguem, no demane que ningú es dedique a investigar les parelles que Fuster va tindre o no va tindre. No vull que s'aprofundisca en la xafarderia permanent que, a falta d'un discurs explícit sobre el tema, s'ha fet habitual durant dècades a Sueca i a València al voltant de les coses que suposadament feia amb la gent que el visitava. Res no em faria més de fàstic. Simplement crec que la sexualitat, en tant que un dels pilars de la identitat de les persones, ens afecta en la nostra vida i en la nostra obra. I més encara si aquesta sexualitat és homosexualitat en temps de repressió. Com va afectar aquest factor en la vida, la personalitat i, finalment, l'obra de Joan Fuster? És una pregunta que encara espera resposta. Els seus deixebles directes l'han defugida, per estima i respecte al Fuster home que van conèixer. La nostra generació potser ha d'anar més enllà en el tractament de la figura històrica i literària. És l'últim tabú sobre Joan Fuster. Queda llançada la proposta.

València, 1979. Guionista i realitzador de documentals. Sempre ha tingut necessitat d'expressar-se, d'explicar el món tal com el veu, i va trobar en el documental la forma d'oferir una manera subjectiva, però alhora reflexiva i honesta, de mostrar petites -o no tan petites- històries de la vida i de la gent. Ara ens acosta píndoles del País Valencià.
@albert_monton
www.albertmonton.cat

# data[].attributes.attachment_link.title
L'últim tabú sobre Joan Fuster - El Matí

# data[].attributes.attachment_link.description
No escriuré un altre article pretesament erudit sobre la figura egrègia de Joan Fuster que només afegiria una mica de buidor i llocs comuns a les tones de paper que n'han escrit. Ell mateix va publicar -segons diuen els que n'han fet el recompte- vora 4.000 articles d'opinió als diaris i revistes al llarg de la seua vida.

# data[].attributes.body
https://twitter.com/angelcanomateu/status/1601110014042652672?s=46&t=hB9i4iZzFMe3kUF5FFB9iw
Anna Alcayde

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
Joan Fuster, capità moro. pic.twitter.com/XNvHjM0WpI
— Àngel Cano (@AngelCanoMateu) December 9, 2022

# data[].attributes.body
En aquesta entrevista, feta menys d'un any abans de morir-se, Fuster es mostra molt crític amb moltes de les idees que havia defensat abans.

https://issuu.com/tiocanya/docs/joanfuster

Susana Romero

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Joan Fuster i Ortells ( Sueca, la Ribera Baixa, 23 de novembre de 1922 - 21 de juny de 1992) fou un escriptor valencià en llengua catalana. Tot i que va ser més reconegut popularment per la seua obra principal, l' assaig històric Nosaltres, els valencians, el seu llibre més influent, la seua tasca investigadora i editorial abraça diferents facetes i camps de coneixement, incloent-hi la lingüística, la història i la filosofia i el turisme. És considerat com un dels assagistes en català més importants del segle XX.

Fuster va ser l'assagista valencià més important de les generacions d'intel·lectuals sorgides després de la Guerra Civil, amb una força que depassà l'àmbit literari i es projectà sobre la vida cultural i cívica dels territoris catalanoparlants. A partir de la dècada dels seixanta va esdevenir un referent cívic al País Valencià en el moviment de represa i normalització del valencià, i una figura clau en el debat sobre la identitat valenciana en la segona meitat del segle XX, moment en què el fusterianisme esdevé un paradigma interpretatiu d'extraordinària influència en el món intel·lectual i, en menor mesura, en el polític.

Biografia i obra

La seua família era de procedència agrícola. La primera excepció va ser el seu pare (dirigent local del Partit Carlista), que va aprendre l'ofici de tallista d'imatges i va exercir de professor de dibuix. Joan Fuster, doncs, no va ser un home de lletres per tradició familiar. De ben jove, Fuster s'identificava amb un imaginari localista suecà i conservador.

Fuster va construir la seua arquitectura teòrica, la seua formació, amb els debats sobre la nacionalitat espanyola hereus de la Generació del 98. De la mateixa manera que el catalanisme va crear un relat diferenciat del del nacionalisme espanyol on la llengua catalana tindria un paper central, Fuster s'oposà al nacionalisme espanyol de base lingüística castellana amb un altre nacionalisme lingüístic, si bé les reflexions fusterianes sobre el País Valencià tenen en l'explicació històrica un paper central a l'hora de respondre la introspecció sobre la identitat dels valencians. La idea d'una trajectòria històrica frustrada (especialment pel que fa a la incapacitat d'arribar a una modernitat plena), bevia de la consideració que tenien d' Espanya els regeneracionistes d' Ortega y Gasset i la generació del 98. Una altra explicació de trajectòria socioeconòmica fallida, la d'una revolució burgesa i industrial fracassada, esta d'influència marxista, el connectaven amb la interpretació històrica de l' esquerra i l' antifranquisme de la seua època. També van ser determinants al pensament fusterià la influència de Jaume Vicens i Vives, i la percepció de la trajectòria socioeconòmica d' Espanya com un fracàs a l'hora d'assolir la modernització i la industrialització, amb Catalunya com a contrapès.

Fuster, si bé a l'època en què va escriure el seu assaig Nosaltres, els valencians es declarava liberal, en la seua joventut havia estat afiliat tant al Frente de Juventudes com, automàticament quan va assolir la majoria d'edat, a Falange. Sobre aquesta època, el mateix escriptor es va ocupar d'afirmar que "com qualsevol altra criatura provinciana de la postguerra, vaig créixer intel·lectualment en la ignorància total i en la intoxicació doctrinària de la Dictadura".

El 1943 va començar els estudis de Dret a la Universitat de València i els va combinar amb una formació autodidàctica que el portarà cap a l'ofici de crític i columnista. Un any més tard, va publicar a l'almanac de Las Provincias el seu primer article escrit en català: Vint-i-cinc anys de poesia valenciana. Amb vint-i-cinc anys s'introdueix a la tertúlia del Grup Torre, comandats per Xavier Casp. Al grup, batejat així per l' Editorial Torre on publicaria alguns dels primers treballs, Fuster troba un espai d'intercanvi d'idees i de difusió literària sense parangó a la València de postguerra, a banda d'un ambient proper al catalanisme en un moment en què el jove suecà ja començava a deixar enrere la seua identificació amb el regionalisme per a situar-se en posicions adscrites al catalanisme, filiació personal que el mateix Fuster datava el 1947. Durant la primera meitat de la dècada de 1950, la figura de Casp exercirà una forta influència en Fuster i el seu pensament, en un moment en què el suecà es percebia a si mateix allunyat dels mites i autosatisfaccions del valencianisme regionalista.

Entre 1946 i 1956 va codirigir, juntament amb Josep Albi, la revista Verbo. Paral·lelament amb l'exercici de la seua feina d' advocat a la seua població natal inicià les seves col·laboracions amb la premsa, especialment al diari Levante-EMV de València, i posteriorment a la revista i el diari barceloní de La Vanguardia. Entre 1961 i 1966 col·laborà amb El Correo Catalán.

A partir del 1947 es llicencia en Dret i durant uns anys exerceix d' advocat a Sueca. Paral·lelament escrivia col·laboracions periòdiques a la premsa, una de les facetes més constants de la seua producció: Valencia, Levante, Jornada i també al setmanari barceloní Destino i en algunes revistes catalanes publicades a l'exili. A Mèxic, precisament, va ser publicat un opuscle titulat La poesia catalana a la Renaixença (1954). Els seus primers llibres, tanmateix, van ser de poemes: Sobre Narcís (1949), Ales o mans (1949), Terra en la boca (1953) i Escrit per al silenci (1954). La poesia fusteriana, que va recollir després en el volum Set llibres de versos (1987), s'insereix en una línia existencialista i reflecteix les preocupacions del moment històric. Molts anys després d'haver abandonat la poesia, Fuster es burlava de la que havia produït ("pecat de joventut", "versets") quan, vist en perspectiva, havia estat el poeta més brillant en llengua catalana que produïa el País Valencià des del segle XIX, només superat a partir de Vicent Andrés Estellés.

Pel que fa a la interpretació de la seua poesia, Salvador Ortells Miralles és autor de l'obra Veure dins els versos: la poesia de Joan Fuster (València: PUV, 2018, col·lecció "Càtedra Joan Fuster" 24, 400 p.) la qual ofereix un estudi complet i exhaustiu de la producció publicada per Joan Fuster, a partir de la tesi doctoral homònima de l'autor, defensada a la Universitat de València.

Dècada de 1950

Durant els anys 50 Fuster es guanya el reconeixement dels intel·lectuals exiliats a Mèxic i de cercles reduïts d'intel·lectuals de Catalunya. El primer article que escriu per a La Nostra Revista, publicada a Mèxic, es titula "València en la integració de Catalunya" (1950), suposant el primer text "programàtic" escrit per Fuster. La primera visita de Fuster a Catalunya té lloc vers el 1950 i està a càrrec d' Oriol Folch i Camarasa. Hi estableix contacte amb Joan Triadú, Joaquim Molas, Albert Manent i Carles Riba. El 1952, amb motiu de les Festes de la Coronació de la Mare de Déu de Sales, patrona de Sueca, Fuster tradueix l'obra de Paul Claudel, L'Annonce faite à Marie, que es representa a Sueca l'11 d'octubre de 1952 sota el títol de La bona nova a Maria; en eixes mateixes dates redacta l'assaig Les idees religioses i l'existencialisme en el teatre modern. Del 1952 al 1956 publica a . El 1954, el filòleg i editor Francesc de Borja i Moll li editava a Mallorca l'assaig d'estètica El descrèdit de la realitat, amb el qual iniciava una brillant carrera d'assagista de vasta amplitud temàtica, servida per un estil incisiu, d'adjectivació hàbil i precisa. Un altre aspecte de la seua obra, iniciat també aleshores, va ser el de l'erudició, la història i la crítica literàries, que va alternar amb antologies de prosa. Fuster entrava així en un procés personal de professionalització al mateix temps que es produïa tot un procés de comprensió de la realitat valenciana. En 1955 publica Antologia de la poesia valenciana a l' Editorial Selecta de Barcelona, sent un dels primers textos on utilitza l'expressió Països Catalans. A causa de l'ús de l' estàndard oriental i del to pro-català que li va donar al text, Fuster va demanar al seu editor que explicitara l'origen valencià de l'autor. També este text suposa la primera vegada que Fuster es refereix a València com un País agrari, tret que jutjava com a negatiu. Durant la dècada de 1950, tanmateix, deixarà escrits desenes de textos de caràcter emfàtic on es lloaria a temes locals com les falles, la paella, o temes religiosos com la Mare de Déu dels Desamparats i la Processó del Corpus. El 1959 publica Un món per a infants (primer llibre de lectura), amb il·lustracions d' Andreu Alfaro. Possiblement, el primer llibre en català després de la guerra fet a posta per a ensenyar de llegir els infants.

Dècada de 1960

En novembre de 1960 publica en el número en homenatge a Jaume Vicens Vives de la revista Serra d'Or una col·laboració en referència a un dels darrers escrits del català, Presència valenciana que va ser escrit en el número de maig de la mateixa publicació. Al text, Fuster reclamava la catalanitat dels valencians, fet que provocà una carta en resposta del grup Torre, on es desmarcaven tant d'aquelles afirmacions com d'una felicitació de nadal repartida per la revista on apareixia el mapa dels Països Catalans. A la carta, reivindicaren el fet diferencial valencià, el nom de per al conjunt del País i proposaren el concepte de comunitat catalànica, denominació suggerida per Miquel Adlert i Noguerol a principis de la dècada de 1960. Encara hi hauria una tercera carta on Fuster compararia la reacció dels signants de la seua carta amb El perill català de Josep Maria Bayarri, i considerant que la resposta apareixia per la puixança del catalanisme en el minoritari grup de lletraferits de la València de postguerra. Des d'eixe moment el món del valencianisme de postguerra comença a dividir-se en dos vessants contraposats.

El 1962 es publiquen dos dels seus treballs més polítics, les obres Qüestió de noms, un assaig sobre els noms de la nació catalana i Nosaltres, els valencians (guardonat amb el Premi Lletra d'Or l'any 1963), llibre en el qual proposa la "reconstrucció nacional" del País Valencià dins el marc dels territoris de parla catalana, els Països Catalans, terme este que ell mateix va popularitzar. Jaume Pérez Montaner, estudiós de l'obra de Fuster, diu de Nosaltres, els valencians:

"

La seua significació històrica ha estat tan remarcable que hom pot parlar des de la nostra perspectiva actual d'un abans i un després d'aquesta obra en qualsevol referència a la cultura i la consciència nacional del País Valencià.

"

En estes obres, Fuster critica la realitat del País Valencià de l'època i proposa un programa modernitzador alternatiu. La sensació de fracàs col·lectiu, de poble incomplet i a mitges passarà a primer pla en l'obra fusteriana a mesura que vaja aprofundint en la proposta de Països Catalans. Tant a Nosaltres, els valencians com a El País Valenciano Fuster elabora una narrativa on la psicologia col·lectiva és la base que explica la identitat valenciana contemporània, de manera semblant a la introducció històrico-psicològica que Jaume Vicens i Vives va dir a Notícia de Catalunya. El mateix any apareix la guia de viatges El País Valenciano, editada en castellà per l'editorial Destino. El País Valenciano formava part de la col·lecció Guías de España, on diversos autors realitzaven una guia de viatge de cadascuna de les regions de l'estat. Tot i que el contingut de caràcter polític a l'obra fóra escàs, el llibre va despertar una reacció contrària per elements conservadors del País Valencià, amb polèmics articles negatius al diari Levante primer, i a Jornada i Las Provincias posteriorment. La causa de la polèmica no va ser altra que el desgrat de José Ombuena, periodista del Levante, pel fet que l'editorial Destino elegira al suecà i no a ell per a realitzar l'obra. També Francesc Almela i Vives es va sumar a la campanya, i en 1965 publicaria la seua pròpia guia Valencia y su reino. La campanya, dirigida de manera deliberada, va donar-li gran publicitat al llibre, a més de provocar que un ninot d'un fuster d'ofici fóra cremat a la Cavalcada del ninot. Després dels incidents, Joan Fuster no va tornar a publicar a la premsa valenciana del Movimiento. D'esta època daten les seues primeres col·laboracions a El Correo Catalán (1961-66).

Tanmateix, Fuster va jutjar com a positius els efectes de la polèmica, en tant que les seues propostes polítiques i culturals van guanyar visibilitat i la bel·ligerància dels sectors franquistes li va fer guanyar la simpatia dels sectors liberals i suports entre diferents sectors intel·lectuals i entre els joves universitaris, el públic que Fuster volia per a la seua obra. Entre el sector del valencianisme que sí que es va desmarcar de Fuster durant esta polèmica trobem la gent del grup Torre, amb qui ja havia tingut enfrontaments dialèctics des de principis de la dècada. Estes discussions portaren a la divisió absoluta durant la Transició política, on Xavier Casp i Miquel Adlert abraçaren el secessionisme lingüístic. (No farien així altres dels signants de la carta a ni Manuel Sanchis Guarner qui, tot i la discrepància amb Fuster, s'havia mantingut al marge de les polèmiques dels anys 60 i trencaria relacions amb el grup Torre després que estos es posicionaren en contra del suecà pels fets del País Valenciano).

El 1964 publica Raimon, dedicada al cantautor, i el 1967 Combustible per a falles.

Abans i després del Nosaltres, els valencians.

L'obra de Fuster, a més de ser diversa quant a temes, també ho és quant a tècniques i gèneres. Va fer servir, sobretot, la forma de l'assaig llarg, però també l' aforisme ( Judicis finals) o el dietari íntim ( Indagacions possibles; Causar-se d'esperar). Dins el camp de l'assaig va publicar Figures de temps, premi Yxart ( 1957), Diccionari per a ociosos ( 1964), Causar-se d'esperar ( 1965), L'home, mesura de totes les coses ( 1967), etc., sempre dins la tradició de l' humanisme clàssic i dels moralistes i reformadors francesos (de Michel de Montaigne als enciclopedistes), crític, escèptic i amb humor corrosiu i autoironia relativitzant. Dels escrits d'història i crítica literària cal destacar-hi els estudis sobre Sant Vicent Ferrer, Isabel de Villena, Ausiàs March, Joan Roís de Corella, Joan Salvat-Papasseit, Josep Pla, Salvador Espriu, etc. Com a historiador de la llengua destaca la seua col·laboració en el segon volum de la Història de Catalunya. També col·laborà amb articles sobre el País Valencià a la Gran Enciclopèdia Catalana. Dels milers de pàgines que Fuster va escriure, les seues Obres completes ( Edicions 62), només en recullen una part.

El 1975 va rebre el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes. El 1978 va patir un primer atemptat, i més tard, un altre l' 11 de setembre del 1981 (coincidint amb la Diada Nacional de Catalunya, en el seu domicili, amb la col·locació de dos artefactes explosius que no van ocasionar danys personals a l'escriptor, però sí al seu habitatge i a la seua biblioteca. Els autors dels atemptats mai no van ser detinguts.

El 1983 es va incorporar com a professor contractat a la Universitat de València per impartir l'assignatura d'Història de la Llengua. El mateix any va ser distingit amb la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya i un any més tard va ser investit doctor honoris causa per la Universitat de Barcelona i per la Universitat Autònoma de Barcelona.

El 1985 es va doctorar en Filologia Catalana a la Universitat de València, amb l'estudi i l'edició de La Regla del Convent de Sant Josep de València i el 1986 va obtenir la càtedra de Literatura en la mateixa Universitat.

Els últims anys de la seua vida va suspendre gairebé del tot l'activitat pública i es va dedicar a la investigació i a la càtedra universitària. Fruit d'este treball són els estudis reunits en Llibres i problemes del Renaixement ( 1989).

Va ser membre agregat de l' Institut d'Estudis Catalans, i de la Institució Valenciana d'Estudis i Investigació. Va formar part del Consell Valencià de Cultura, de l'Institut Valencià de Filologia i del consell assessor de la Biblioteca Valenciana, promotor i primer president d' Acció Cultural del País Valencià (1978) i president de l' Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (1987-1991).

El 1984 fou investit doctor honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona.

Va morir a Sueca el 21 de juny del 1992. Aquell mateix any i a títol pòstum, la Generalitat Valenciana li va concedir la Distinció de la Generalitat Valenciana al Mèrit Cultural. La Universitat Jaume I de Castelló va organitzar actes en homenatge seu. Acció Cultural del País Valencià l'homenatja amb la convocatòria d'un premi d'assaig que porta el seu nom.

Josep Pla va dir de Fuster: "Representa una nova mentalitat. No és un valencià estricte, ni un català de València, ni un valencià catalanitzat. Fuster és un element normal de la totalitat de la nostra àrea lingüística".

De Toni Mollà hi ha publicat el volum: Joan Fuster: Converses inacabades (València: Tàndem, 1992, col·lecció "Tàndem de la Memòria", 1).

Isidre Crespo n'ha compilat la totalitat d'entrevistes: De viva veu (Catarroja; Barcelona; Palma: Afers, 2003, col·lecció "Els Llibres del Contemporani", 13).

Hi ha publicada, a cura d'Antoni Furió, una breu obra biogràfica que conté una excel·lent selecció de fotografies i una curada i bellíssima edició, Àlbum Fuster (València: IAM, 1994).

També hi ha publicada la totalitat de la Correspondència (València: 3i4, 1998-2013).

Bibliografia

Antología del surrealismo español. Amb José Albi. Alacant: Verbo, Cuadernos Literarios, núm. 23-24-25, 1952

La poesia catalana fins a la Renaixença. Mèxic: Edicions Catalanes de Mèxic, 1954

Pàgines escollides de sant Vicent Ferrer. Barcelona: Barcino, 1955

El descrèdit de la realitat. Ciutat de Mallorca: Moll, 1955

Antologia de la poesia valenciana. Barcelona: Selecta, 1956

La poesia catalana. Ciutat de Mallorca: Moll, 1956. 2 vol.

Les originalitats. Barcelona: Barcino, 1956

El món literari de sor Isabel de Villena. València: Lo Rat Penat, 1957

Figures de temps. Barcelona: Selecta, 1957

Indagacions possibles. Palma de Mallorca: Moll, 1958

Recull de contes valencians. Barcelona: Albertí, 1958

Ausiàs March. Antologia poètica. Barcelona: Selecta, 1959

Un món per a infants. Selecció de Joan Fuster, il·lustracions d'Andreu Alfaro. València: 1959; 2a ed.: València: Adonay, 2007. Pròleg de Francesc Pérez Moragon. Facsímil.

Judicis finals. Ciutat de Mallorca: Moll, 1960

Joan Serrallonga. Vida i mite del famós bandoler. Barcelona: Aedos, 1961

Valencia. Madrid: Dirección General de Turismo, 1961

Nosaltres, els valencians. Barcelona: Edicions 62, 1962. Nosotros, los valencianos. Trad. de Josep Palàcios. Barcelona: Península, 1967; 2a ed., 1976; 3a ed.: València: MIL999/MCB, 1998.

El País Valenciano. Barcelona: Destino, 1962

Poetes, moriscos i capellans. València, L'Estel, 1962

Qüestió de noms. Barcelona: Aportació Catalana, 1962

El bandolerisme català II. La llegenda. Barcelona: Aymà, 1963

Raimon. Barcelona: Alcides, 1964

Diccionari per a ociosos. Barcelona: A. C., 1964

Alicante y la Costa Blanca. Barcelona: Planeta, 1965

Causar-se d'esperar. Barcelona, A. C., 1965

Combustible per a falles. València: Garbí, 1967

L'home, mesura de totes les coses. Barcelona: Edicions 62, 1967

Consells, proverbis i insolències. Barcelona: A. C., 1968

Examen de consciència. Barcelona: Edicions 62, 1968

Heretgies, revoltes i sermons. Barcelona: Selecta, 1968 (Premi Crítica Serra d'Or d'assaig, 1969)

Obres completes I. Llengua, literatura, història. Barcelona: Edicions 62, 1968

Abans que el sol no creme. Barcelona: La Galera, 1969

Obres completes II. Diari 1952-1960. Barcelona: Edicions 62, 1969

"Hi ha més catalans encara", fascicle de Dolça Catalunya. Barcelona: Mateu, 1969

L'Albufera de València. Barcelona: Les Edicions de la Rosa Vera, 1970

Obres completes III. Viatge pel País Valencià. Barcelona: Edicions 62, 1971

Babels i babilònies. Ciutat de Mallorca: Moll, 1972.

Literatura catalana contemporània. Barcelona: Curial, 1972 (Premi Crítica Serra d'Or d'assaig, 1973)

Rebeldes y heterodoxos. Esplugues de Llobregat: Ariel, 1972 [trad. de Josep Palàcios]

Contra Unamuno y los demás. Barcelona: Península, 1975

Obres completes IV. Assaigs. Barcelona: Edicions 62, 1975

La Decadència al País Valencià. Barcelona: Curial, 1976

Un país sense política. Reflexions valencianes. Barcelona: La Magrana, 1976. 2a ed.: Alzira: Bromera, 1995, introducció de Joan Francesc Mira.

El blau en la senyera. València: Tres i Quatre, 1977

Contra el noucentisme. Barcelona: Crítica, 1977

Obres completes V. Literatura i llegenda. Barcelona: Edicions 62

Destinat (sobretot) a valencians. València: Tres i Quatre, 1979

Notes d'un desficiós. València, Almudín, 1980 [pròleg de Vicent Ventura]

Ara o mai. València: Tres i Quatre, 1981

Indagacions i propostes. Barcelona: Edicions 62 i la Caixa, 1981 [pròleg de Carme Arnau]

País Valencià, per què?. València: Tres i Quatre, 1982.

Joan Fuster en els seus millors escrits. Pròlegs de Jaume Pérez-Montaner, Maria Àngels Anglada, Antoni Seva i altres. Barcelona: Miquel Arimany, 1982

Veure el País Valencià. Barcelona: Destino, 1983

Cultura nacional i cultures regionals dins els Països Catalans. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 1983

Sagitari. València: Diputació de València, 1985. 2a ed.: Alzira: Bromera. Introducció d'Enric Sòria.

Pamflets polítics. Barcelona: Empúries, 1985

Punts de meditació (Dubtes de la "Transición"). València: Tres i Quatre, 1985

Llibres i problemes del Renaixement. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1989

Textos d'exili. València: Generalitat Valenciana, 1991 [edició de Santi Cortés, pròleg d'Alfons Cucó]

Obres completes VI. Assaigs 2. Barcelona: Edicions 62, 1991.

Figures de temps. Pròleg de Josep Iborra. València: Institució Alfons el Magnànim, 1993. Col. "BAV" 29.

Dietari inèdit (31-VII-54/2-X-55). Facsímil. Altea: Aigua de Mar, 1994. No venal.

Llegint i escrivint (Artículos periodísticos en Levante-EMV, 1952-1957). Edició d'Antoni Furió; pròleg de Ferran Belda. Barcelona: Prensa Ibérica, 1995.

Dos quaderns inèdits (20-IV-1954/31-VII-1954 i 31-VII-1954/2-X-1955). Introducció i notes de Francesc Pérez Moragon. Alzira: Bromera, 2004.

Les idees religioses i l'existencialisme en el teatre modern. La bona nova a Maria (de Paul Claudel, versió i adaptació de Joan Fuster). Edició de Santi Vallés i Francesc Pérez Moragon. Paiporta: Denes, 2014, col·lecció "Rent"

Notes d'un desficiós. Pròleg de Nel·lo Pellisser, epíleg d'Emili Piera. València: Institució Alfons el Magnànim, 2017. Col. "Papers de Premsa"

Sobre Narcís. València: Torre, 1948.

3 poemes. Alacant: Verbo, 1949.

Ales o mans. València: Torre, 1949.

Va morir tan bella. València, 1951.

Terra en la boca. Pròleg de J. V. Foix. Barcelona: Barcino, 1953. 2a ed.: Catarroja: Afers, 1993, dibuixos de Manuel Boix.

Escrit per al silenci. València: Institució Alfons el Magnànim, 1954; 2a ed., pròleg de Joan Fuster. València: Eliseu Climent, 1978.

Set llibres de versos. Pròleg de Joan Fuster. València: Eliseu Climent, 1987.

Obra pia (1947-1960). Ed. de Giambattista Pitti-Fowles. Alzira: Bromera-A la Ribera del Xúquer, 1989. No venal.

Joan Fuster recitable. Selecció i pròleg de Salvador Ortells Miralles. La Pobla Llarga: Edicions 96, 2016. Llibre-CD.

Poemes inèdits. Edició i introducció de Salvador Ortells Miralles. València: Institució Alfons el Magnànim, 2018.

Correspondència

Correspondència 1. Cahner, Manent, Riba, Pla, Espriu, Vilallonga. València: Edicions Tres i Quatre, 1998.

Correspondència 2. Agustí Bartra i altres noms de l'exili americà. València: Edicions Tres i Quatre, 1998.

Correspondència 3. Ernest Martínez Ferrando. València: Edicions Tres i Quatre, 1999.

Correspondència 4. Manuel Sanchis Guarner, Josep Giner, Germà Colón. València: Edicions Tres i Quatre, 2000.

Correspondència 5. Francesc de Borja Moll i Aina Moll, Joan Coromines, Josep Maria Llompart. A cura de Josep Ferrer i Joan Pujadas. València: Edicions Tres i Quatre, 2002.

Correspondència 6. Vicent Ventura i Josep Garcia Richart. Edició a cura d'Adolf Beltran. València: Edicions Tres i Quatre, 2003.

Correspondència 13. Max Cahner. València: Edicions Tres i Quatre, 1998.

Correspondència 14. La generació valenciana dels seixanta. Ed. de Juli Capilla. València: Edicions Tres i Quatre, 2013.

Referències

Bibliografia

Alberola, Miquel; Martí, Vicent. Fuster sabàtic. Altea: Aigua de Mar, 1994. ISBN 8488918011.

Aliaga, Xavier: Fuster per a ociosos. Carcaixent: Sembra Llibres, 2017.

Archilés i Cardona, Ferran. Una singularitat amarga: Joan Fuster i el relat de la identitat valenciana. Catarroja: afers, 2012, p. 426. ISBN 978-84-92542-64-2.

Ballart, P., i altres: Joan Fuster i la ironia. València: Universitat de València, 2017.

Ballester, Josep. Joan Fuster: Una aventura lírica. València: Eliseu Climent, 1990 (Quaderns 3i4; 37). ISBN 8475022723.

Ballester, Josep; Furió, Antoni. Joan Fuster 1922-1992: 10 anys després. Barcelona: Institució de les Lletres Catalanes, 2002. ISBN 8439358423.

Blasco Estellés, Júlia: Converses filosòfiques. València: Tres i Quatre, 2002.

Crespo, Isidre: Raons i paraules: Joan Fuster. Barcelona: Hermes, 1999.

Crespo, Isidre: De viva veu. València: Afers, 2003.

Furió, Antoni: Àlbum Fuster. València: IVEI, 1994.

Grau, Daniel P.: El dit sobre el mapa: Joan Fuster i la descripció del territori. València: Universitat de València, 2017.

Iborra, Josep: Fuster portàtil. València: Tres i Quatre, 1982 .

Llorís, Manuel: Aproximación a Joan Fuster. València: Almudín, 1979.

López-Pampló, Gonçal: D'Ors a Fuster: Per una història de l'assaig en la literatura catalana. València: Universitat de València, 2017.

Mollà, Toni: Escrit contra el silenci (a propòsit de l'obra cívica de Joan Fuster). València: Vincle, 2017.

Mollà, Toni: Joan Fuster. Converses inacabades. València: Tàndem, 1992.

Muñoz Pujol, Josep M.: El falcó de Sueca [biografia]. Barcelona: Proa, 2002.

Pérez Moragón, F.: Els arxius de Joan Fuster. València: Universitat de València, 2017.

Pérez Moragón, F.: Joan Fuster: Notes per a una semblança. València: Universitat de València, 1992.

Pérez Moragón, F.: introducció a Joan Fuster, Les idees religioses i l'existencialisme en el teatre modern i Paul Claudel, i La bona nova a Maria, traducció i adaptació de Joan Fuster, edició a cura de Santi Vallés i Francesc Pérez Moragón, col·lecció Rent, Editorial Denes, Paiporta, 2014, p. 7-58. ISBN 978-84-943422-2-6.

Riera, Antoni: Rellegir Fuster: Textures filosòfiques de l'assaig fusterià. Alzira: Bromera, 1995.

Salvador, Vicent: Fuster o l'estratègia del centaure. Picanya: Edicions del Bullent, 1994.

Vendrell, Salvador: Joan Fuster per a joves. Benicarló: Onada, 2017.

Enllaços externs

# data[].attributes.attachment_link.description
Joan Fuster i Ortells ( Sueca, la Ribera Baixa, 23 de novembre de 1922 - 21 de juny de 1992) fou un escriptor valencià en llengua catalana.

# data[].attributes.body
En els seus anys de plenitud, la producció articulista de Fuster va ser espectacular: podia escriure un paper cada dia. O més. Molts eren en castellà: a contracor, però quin remei.

https://llegim.ara.cat/actualitat/guanyava-vida-joan-fuster_1_4334844.html
Julia Camacho

# data[].attributes.body
Noa Pérez-Manglano Esteban

# data[].attributes.attachment_link.title
Arxiu TVE Catalunya - Literal - Joan Fuster

# data[].attributes.attachment_link.description
Raimon entrevista l'escriptor Joan Fuster. A més, les novetats de la setmana, Josep Gregori de l'editorial Bromera i la recomanació d'Andreu Alfaro

# data[].attributes.body
El fusterianisme és la ideologia política marcat per l Joan Fuster entre 1962 i 1982 com a doctrina política per al valencianisme durant els anys del franquisme i la transició democràtica espanyola, considerant el País Valencià com a part de la “nació catalana” junt a la seua cultura. Encara que també es podria relacionar amb la simple admiració cap al gran escriptor com és Fuster.
Noa Pérez-Manglano Esteban

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El Aula Didáctica de Cultura Contemporánea Joan Fuster es un programa de innovación educativa autorizado por la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esports desde el curso escolar 2016-17. Concebida en el marco del Espai Joan Fuster, tiene como objetivo difundir y dinamizar la obra del escritor valenciano de acuerdo con su multiplicidad de intereses, que comprenden campos tan diversos como la literatura, la música, las artes plásticas, el periodismo, la filosofía, la economía, la política y la historia.

Mediante una visita guiada al Museo Joan Fuster y la realización de talleres didácticos diseñados específicamente para cada etapa educativa, el Aula refuerza en los participantes el conocimiento de la vida y obra de Joan Fuster. Además, periódicamente se programan actividades culturales y de formación académica en colaboración con otras instituciones.

# data[].attributes.attachment_link.description
El Aula Didáctica de Cultura Contemporánea Joan Fuster es un programa de innovación educativa autorizado por la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esports desde el curso escolar 2016-17.

# data[].attributes.headline
Exploten dues bombes a casa de Joan Fuster

# data[].attributes.subject
Exploten dues bombes a casa de Joan Fuster

# data[].attributes.body
Es va investigar durant 29 dies abans de ser arxivat

# data[].attributes.body
"Ningú no s'ha d'enganyar: dir bon dia, ja és fer literatura"

# data[].attributes.body
Provenia, per via paterna, d'una família de tradició carlina que a partir del 1939 va estar vinculada al règim franquista en el si de l'Ajuntament de Sueca. Fuster sempre va ironitzar amb aquest llegat familiar, fins al punt d'afirmar que el carlisme era, en realitat, un "anarquisme de dretes".

https://llegim.ara.cat/reportatges/joan-fuster-vocacio-pensar_130_4330301.amp.html

Marina Maties

# data[].attributes.attachment_link.title
Confesiones de un hijo de carlista_Joan Fuster

# data[].attributes.headline
"Criatura dolcíssima", poema de Fuster cantat per Lluís Llach. Abans hi havia gent que cantava així...

# data[].attributes.subject
"Criatura dolcíssima", poema de Fuster cantat per Lluís Llach. Abans hi havia gent que cantava així...

# data[].attributes.body
https://youtu.be/JrwFTictN_g

# data[].attributes.body
“Tú mai seràs un bon poeta, dedicat a la prosa”

# data[].attributes.headline
Mirades crítiques sobre Joan Fuster en l'IVAM

# data[].attributes.subject
Mirades crítiques sobre Joan Fuster en l'IVAM

# data[].attributes.body
Entre el 30 de novembre i el 15 de desembre es realitzarà en l'Institut Valencià d'Art Modern (IVAM), de València (Sala d'actes, Guillem de Castro, 118), un cicle d'activitats sobre Joan Fuster (Sueca 1922-1992). És una activitat promoguda per la Conselleria d'Educació, Cultura i Esports, en col·laboració amb l'IVAM, en el marc de l'Any Joan Fuster i la commemoració del naixement de l'escriptor per la Generalitat Valenciana.

https://ivam.es/es/actividades/miradas-criticas-sobre-joan-fuster-en-el-ivam/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La publicación del libro El país valenciano, texto del escritor suecano Joan Fuster, ha traído la polémica. Aunque fue editado por la barcelonesa Destino en septiembre de 1962, fue en febrero de 1963 cuando estalló la polémica entre partidarios y detractores.

Los ánimos se encendieron entre las comisiones falleras tras estas líneas referentes a las fiestas josefinas y a sus participantes:"las muchachas se disfrazan en la primera ocasión con cualquier traje típico que tengan a mano". Un mes después, en la Cabalgata del Ninot, las fallas defenderán los conceptos de valencianía criticados en el texto fusteriano.

Por otra parte, la fiesta ha estado en los paradores, con actuaciones de estrellas como Edith Piaf y Marlene Dietrich. Varias comisiones falleras intentaron destacar la valencianidad con temas como la barraca y personajes como los artistas Sorolla, Benlliure y Serrano.

Cabe destacar la de Pie de la Cruz Juan de Vilarrasa. Bajo el lema El mundo de los infiernos, en la que una enorme reproducción de la portada del libro El país valenciano desfiló junto a una imagen de Fuster, cargado de tintes de parodia, sátira y burla más falleras que nunca.
Disfrazarse
Dos labradoras arrastraron una gran página 53 con el texto en el que se alude a la costumbre de disfrazarse de las mujeres valencianas, a la que acompañaron otras palabras de réplica fallera. Joan Fuster, con la publicación de este libro, provocó un estallido de la polémica.
Defensa fallera
Las fallas no dudaron en defenderse de lo que consideraron un ataque a sus valores más esenciales y sus tradiciones más arraigadas. La prensa valenciana, como un claro ejemplo de lo que pasa en la calle, se enzarzó en una discusión acalorada sobre las raíces y los orígenes del pueblo valenciano y de sus habitantes.

Se calcula en 400.000 los visitantes en las Fallas y los paradores han sido un espectáculo añadido. Al margen del III Barco Fallero, llegado de Buenos Aires, este año ha llegado una expedición chilena vía aérea. Traen flores desde el país andino para la Virgen de los Desamparados.

María Antonia Moret Gómez, Fallera Mayor de Valencia, saluda a Miss España de este año, que ha visitado Valencia durante las fiestas. La mujer proclamada como la más bella ha llegado a bordo del barco fallero, que ha cumplido tres ediciones.

# data[].attributes.attachment_link.title
El mundo fallero satiriza a Fuster en cabalgatas y ninots

# data[].attributes.attachment_link.description
La publicación del libro El país valenciano, texto del escritor suecano Joan Fuster, ha traído la polémica. Aunque fue editado por la barcelonesa Destino en septiembre de 1962, fue en febrero de 1963 cuando estalló la polémica entre partidarios y detractores.