# data[].attributes.body
Aquest text és el resultat del procés de creació col·lectiva dque ha seguit durant el curs 2019-2020 l'alumnat participant en el projecte de teatre de 2n d'ESO de l'Institut Moisès Broggi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Publishing platform for digital magazines, interactive publications and online catalogs. Convert documents to beautiful publications and share them worldwide. Title: 8, Author: Floriana, Length: 36 pages, Published: 2020-06-12

# data[].attributes.body
L'obra de teatre 8 que està creada per tots els  de 2.2 de l'institut Moisès Broggi és una obra que té moltes reflexions i dubtes darrere. Tot comença quan un grup de 4 persones el qual són la Nora, el Guillem, la Clara i la Duna entren a l'escenari apanyats per una força, estan tots estranyats, ja que no saben on són ni perquè en aquell moment tenen molts dubtes passant pel seu cap.
Cada personatge té un caràcter molt únic i marcat, la veritat és que entre ells no es porten gens bé i això provoca discussions i mal entesos però han de comparar en grup per trobar una sortida i tornar a la seva vida de sempre. Nosaltres volem parlar de la vida, és a dir els personatges al principi de l'obra estan estranyats com ja he dit igual que al néixer tu estan un món totalment desconegut per a tu, també volíem parlar de la mort que també forma part de la vida, la mort és una cosa que ningú sap definir ningú sap que és fins quan et toca experimentar la al final de l'obra que ens dirigim a la foscor es podria dir que ens dirigim a la mort O al final però el públic és el que dirà al que significa, les nostres intencions al fer aquesta obra és que després de veura-la surtin dubtes i reflexions noves. Aquesta obra sé ha creat després de moltes idees al qual hem arribat a elles fent activitats i exercicis que ens posava al nostre professor el David Arnaiz. Nosaltres fèiem grups de 4 que anaven canviant i fèiem interpretacions seguits unes pautes que ens posava al David aquestes interpretacions després tots el grup fèiem una rotllana i escollien la que ens havia semblat que a portava més coses a l'obra.
Aquesta obra em portat a fer unes reflexions que mai havia fet a l'hora de crear una obra no només és crear sinó també és pensar i saber al perquè el que fem.
Crec que aquesta obra ens ha fet sortir almenys a mi de la part segura sempre anem a el segur a el convencional i aquesta obra hem fet un gir absolut per fer una obra estranya i no molt comuna, i això és una de les coses que mes me agradat.

Duna Verdú Pintor

# data[].attributes.body
L’obra que estem pensant en el grup de projecte va sobre que de sobte quatre persones, que es coneixen però no es porten gaire bé, irrompen en un escenari de teatre aparentment buit. A mida que l’obra va avançant es discuteixen i pensen hipòtesis de qui o que el ha portat allà. A mida que va avançant l’obra van trobant pistes, algunes de bones i d’altres falses. També van trobant altres personatges els quals al final resulta que son el reflex d’ells mateixos. En aquesta obra volem parlar de que a vegades nosaltres mateixos a ens posem màscares és a dir que davant de la gent ens comportem d’una manera que no és com realment som.

L’obra ha anat sorgint a partir d’idees de tots però principalment vam començar amb una idea del David. Ell ens donava unes pautes i nosaltres per grups feiem una petita escena a partir de les pautes. Entre tots triavem o una escena sencera o fèiem una barreja d’algunes idees de varies escenes. No sempre era així a vegades simplement el David gravava els veus de l’escena i ho triava ell mateix. Al final quan ja teníem el els directors assignats eles decisions ja depenien una mica més d'ells és a dir que tenien una mica més de pes  alhora d’escollir coses.

Fer aquesta obra m’he adonat de que el teatre no és només els minuts o les hores que dura l’obra, perquè sí que és veritat que al final el més important és com queda l’obra i en les persones que més ens fixem son els actors però crec que també s’ha de valorar la feina que hi dedica totes les persones que hi han darrere. A mi aquesta obra m’ha ajudat a perdre vergonya davant dels companys, encara que no sigui actriu en els assajos d’ara comparat amb els de principi de curs em sento molt més còmode. També m’està ajudant molt el fet de ser directora, perquè a mi sempre m’ha costat donar ordres i fent de directora vull millorar aquest aspecte, és a dir integrar-ho a una mica a la meva personalitat.

Bruna Hortal

# data[].attributes.body
La obra de teatro que estamos preparando va de 5 jóvenes que irrumpen el escenario , empiezan a discutir y a buscar una salida para salir del teatro. Al principio David el profesor  nos dijo que estábamos en un espacio encerraderos y  que teníamos que buscar una salida , nos hizo hacer grupos de 5   primero salio un grupo a mostrar lo que ellos pensaron después otro y otro hasta que David el profesor  empezó a mesclar de todo un poco escojio a 5 personajes ( esos serán los 5 que irrumpen al escenario al principio de la obra  ) y  así todo el rato hasta llegar al final de la obra .Yo creo que queremos hablar de el trabajo en equipo y pues de que si queremos salir de ese lugar pues de que tenemos que trabajar para poder salir . la intención mía es hacer un buen trabajo para poder presentar un buen trabajo al la sala  Bekket .

Como ya he dicho hacíamos grupos pequeños y hacíamos improvisaciones y así todo el rato y pues notros escojemos  la que nos gustaba mas   así todo el rato  todo lo que estamos creando lo hemos hecho en grupo

¿Qué ideas, conocimientos y habilidades relacionadas con el teatro estoy consolidando gracias a esta obra?: pues no entendido mucho lo que nos quieres preguntar pero creo que he aprendido a trabajar mas en grupo en escuchar a los demás ,a escribir una reflexión decente , y un dialogo.
¿Quins aspectes del teatre m’ha fet repensar (veure d’una altra manera) aquesta obra?: me a hecho pensar en que no me gustaría para nada estar desaparecida , secuestrada en un  sitio así como un teatro y pues también de que yo intento pensar tipo como me sentiría yo  en un teatro encerrada pero no expreso todo lo que sentiría .

# data[].attributes.body
Nosaltres al projecte de teatre de l'institut Moisès Broggi hem estat fent una obra titulada 8 que tracta sobre un grup de quarte nens i nenes que apareixen en un escenari de teatre sense saber res, ni com han arrivat, ni si podran sortir... Aquest grup haura d'enfrontar-se a molts problemes com el menjar... Hem arrivat a aquesta idea perquè al llarg del curs el David Arnaiz(el nostre professor) ens anava fent preguntes sense aparent relació, a base de les nostres respostes es va veure quins temes ens interesaven més i com voliem que fos la nostra obra.  8 par-la sobre la vida i el perquè de tot, el significat de neixer, que hi ha després...etc. L'obra en si és una metàfora de tot això, el teatre referinse a la vida, apareixer sense saber res a neixér... Les nostres intencions al crear l'obra han sigut donar al públic una bona estona plena de riures però amb un significat rere tot.

La nostra obra s'ha anat desembolupant a partir de les improvisacions que anavem juntant per cear l'obra final, aquesta part només va ser per fer l'estructura de l'obra. La ssegona part va ser per desembolupar tot allò que va quedar poc desembolupat o gents desembolupat, com podria ser el diàleg o el sò i l'iluminació, ho vam fer a partir de grups que feiem i escribiem la part que el David ens deia que estava poc desembolupada, després feiem una posada en comú i decidiem amb tota la clase quina era l'idea més adient.

Gracies a aquesta obra estic aprenent a perdre vergonya i guanyar confiança en mi mateix, no només això sino que a guanyar molta autosuficiència, tot això gracies a aquest procés ceatiu.
Aquesta obra m'ha fet replantejar-me tots els aspectes del teatre que passen fora de l'escenari i tot el treball que es fa abans d'estrenar una obra.

Martín Rolando

# data[].attributes.body
En este segundo trimestre, los alumnos de la clase 2.2 del instituto Moisès Broggi, hemos estado acabando la obra de teatro cuyo nombre le pusimos 8.

La obra va de un grupo de 4 niños y niñas muy diferentes, que aparecen en un sitio que no reconocen y tiene muchas hipótesis de lo que puede ser. Es un sitio cerrado, sin salida y no saben porque han llegado allí, aparte de que estos chicos no se llevan muy bien entre ellos y no saben cuánto tiempo tendrán que estar allí y deciden empezar a buscar una salida. Buscan cada uno por un lado, pero no encuentran ninguna salida. Uno de los personajes dice que les ha traído un dragón y todos los demás se ríen ,y cuando siguen buscando, de repente todos ven a un dragón y empiezan a correr. Cuando vuelven hay otra persona tumbada en el suelo y piensan que está muerto y todos, menos una, quieren comérselo. De repente se despierta y empiezan a hacerle un interrogatorio de cómo ha llegado, cuando... y él cree que lleva un mes, pero resulta que lleva seis meses, y dice que todo este tiempo se ha estado alimentado de una chaqueta de algodón. Cuando acaban de interrogarlo se van a dormir y aparecen otras cinco personas que son muy parecidos a los otros, tampoco les gusta estar allí y buscan salidas, pero no encuentran nada. Entonces uno de ellos dice que hagan yoga  para que se relajen, porque uno está estresado porque tiene un partido de fútbol y dice que no va a llegar. Los otros no se llevan nada bien...

Suena un móvil, lo comienzan a buscar y cuando lo encuentran ven que hay unos nombres que no saben de quienes pueden ser, comienzan a gritar los nombres, una se gira a mirar al otro lado del escenario, señala y ven al otro grupo, los dos grupos se tiran para atrás asustados, empiezan a hablar y se dan cuenta de que son los que ponía en el móvil. Después de hablar un rato miran hacia el fondo que está todo oscuro y deciden ir para saber que hay. Cuando ellos ya se han ido y no están, aparece otro grupo de cinco chicas, una dice que qué está pasando y se acaba la obra.

Esta obra la hemos ido creando a partir de improvisaciones de grupos, normalmente de 4-5 personas, el profesor nos daba algunas indicaciones como la de un espacio cerrado había cinco grupos y cuando veíamos las obras de todos decidíamos la que nos gustase más.

Nosotros en esta obra hemos querido hablar de la vida, los personajes irrumpen el escenario, que esto sería la metáfora de cuando nacemos y después buscan una salida que sería referente a la muerte, que tienes la incertidumbre que no sabes que te va a pasar.

Siempre hemos trabajado en grupos, la primera parte fue haciendo improvisaciones y luego íbamos haciendo obras en grupos para ver que podíamos poner luego, y después mirábamos todas las obras y la que nos gustase más era la que nos quedábamos. Últimamente, en vez de ir al teatro hemos ido a clase a escribir los diálogos que nos faltaban. Normalmente el David nos da el tema y nosotros hacemos el diálogo, nos da un tiempo para hacerlo y cuando se acaba ponemos todos los grupos las cosas en común y la que más nos guste y nos parezca que queda mejor es la que elegimos.

Gracias a la obra he aprendido a hacer pequeñas obras, a improvisar, a escribir diálogos y también, me he dado cuenta que realmente no sabía qué era hacer una obra de teatro, porque hemos tenido que dedicar bastante tiempo para conseguir la obra que hemos hecho.

Leire Arribas García

# data[].attributes.body
L'obra de teatre 8 que hem creat els alumnes del 2.2. Tracta de quatre personatges que irrompen a l'escenari estranyats. Tots quatre tenen personalitats molt diferents. Durant la obra se'ls hi plantejaran molts dubtes, sorpreses, mal entesos, però tot i així hauran d'aprendre a conviure junts si volen intentsr ezbrinar el perquè de tot aixó, o més aviat, si podran sortir d'aquí. Hem aconseguit arribar a aquesta idea amb grups de quatre o cinc persones, els grups anaven canviant. Amb aquests grups creàvem noves escenes a partir d'unes pautes. Finalment, posàvem les propostes de cada grup en comú i triavem les idees que més ens fein el pès per la nostre obra. L'obra parla del sentit de la vida, quan neixes irrompes en un món totalment desconegut per a tu. I la mort? Ningú sap que és la mort fins que ho experimentes tu mateix. Vam arribar a la conclusió de que la vida és una obra de teatre, tots ens posem mascares tant per coses bones o dolentes. La nostra intenció és que el públic pensi en totes aquestes reflexions anteriors.

Com ja he dit abans el procés de creacció sempre a sigut col·lectiu. La primera part de l'obra va començar a base d'improvitzacions. Va haver-hi una improvitzacció d'un grup que ens va agradar molt, i aquí va ser quan va començar tot. Vam continuar fent improvitzaccions i entre tots . escollíem les parts que més ens agradaven de cada grup. A la segona part de l'obra vam construir les escenes de maneres més variades. Hi havia escenes que creavem el diàleg a classe, i hi havia qu les feiam a l'escenari, com a la primera part.

Gràcies a aquest projecte, he après que darrera de qualsevol obra de teatre hi ha molta feina i un camí molt llarg fins arribar a tenir tota l'obra feta, tot el diàleg,... S'ha de tenir molta organitzacó i, sobretot s'ha de ser creatiu. Aquest procés m´ha fet veure d'una altre manera les obres més "extranyes", perquè a mi no se m'hauria ocorregut mai fer una obra així, hagués fet una obra més tradicional, però ara que hem acabat, el resultat m'encanta.

Clara Davies Canet

# data[].attributes.body
L'obra de teatre que hem estat treballant i creant els alumnes del 2.2 del institut moises broggi durant el segon i finals del primer trimestre es titula 8. La obra va de quatre personatges que són totalment diferents, que irrompen a l'escenari tot extranyats. Durant tota l'obra es plantejan molts dubtes i mals rollos, pero tot i aixi saben que han de apendre a conviure i treballar tots junts per poder sortir daquell espai i poder saber qui els ha portat allà. Busquen sortides per tot arreu, es fan hipotesis, però res els porta enlloc. Aquesta idea va sorgir a partir de improvitzacions en grups de 4 persones, la que mes va agradar va ser escollidar per començar l'obra. Apartir d'aqui vam anar afegin més escenes i mes personatge, gairebe els i passa com el primer grup. Quan es troben es donen conte que tenen moltes semblançes entre ells (son miralls) t'e un final molt obert i aixo fa que el public es quedi amb intriga. El que volem expressar amb l'obra es una metafora de la vida, perque quan nexes apareixes en un món totalment desconegut per a tu, en la obra ho expressem perque ells apereixen a un lloc que no saben on son ni qui els ha portat. Tambe expressem la mort, nosaltres ho expressem amb la sortida. En crear aquesta obra les nostres intensions eren que el public entengui el significat d'aquesta obra i que l'analitzi, es a dir, que pensin qui son i no qui volen ser en realitat.

El procés de creacció es col·lectiu. La primera part de l'obra va començar a base d'improvitzacions. Va haver-hi una improvitzacció d'un grup que ens va agradar molt a tots, i aquí va ser quan va començar la nostre obra. Sempre seguiem el mateix proces de creacio: el nostre professor de projecte, el David Arnaiz ens donava unes pautes inventades i en grups petits ho treballavem, ho preparavem i finalment  presentavam el resultat. Entre tots escollíem les parts que més ens agradaven de cada grup per fer l'obra. A la segona part de l'obra vam construir les escenes de maneres més variades. Hi havia escenes que creavem el diàleg a classe i hi havia escenes que les feiem a l'escenari.

Gracies aquest projecte m'ha demostrat tota la feina que hi ha darrera de cada obra per aconseguir tot. I sobretot he apres ha treballar i analitzar coses en grup. Aquest procés m´ha fet veure d'una altre manera les obres.  Jo al principi m’imaginava que faríem una obra més senzilla, com jo hagues fet, perquè a mi mai se m'hauria ocorregut fer una obra semblant com la que hem fet. Considero que el titul de l'obra  m’ha ajudat a descobrir els dos significats. Apartir del guió de l'obra he après que sempre no cal  començar escrivint, que pots ensenyar i actuar a dalt d’un escenari. També gracies aquesta obra m'he adonat que les coses no surten sempre a la primera.

Lucia Carrero

# data[].attributes.body
8 és el títol de l’obra que tenim entre mans els alumnes del 2.2 de l’institut Moisès Broggi. És una obra peculiar. De primeres, i de no primeres també, pot semblar que no té cap sentit, però... realment té un rerefons?

Quatre personatges irrompen a l’escenari confusos, com si algú els hi hagués empès. Es troben en un espai tancat i desconegut per ells, on no hi ha cap sortida aparent. Tots quatre tenen personalitats molt diferents i no s’avenen gaire, però, els hi agradi o no la idea, hauran d’aprendre a conviure per poder sobreviure. Tindran discussions i moments complicats, però sempre amb un objectiu comú: trobar una sortida. Aquesta bogeria d’obra va sorgir a partir d’una improvisació per grups. Teniem unes indicacions a seguir que giraven al voltant de la idea d’un espai tancat sense sortida. Dies abans haviem estat creant monòlegs i textos a partir d’unes instruccions aleatòries inventades pel professor i, sense adonar-nos-en, tots recorriem al mateix: segrestos, por, soledat, confusió…A partir d’aquí va sorgir la improvisació d’un grup que va agradar molt i que va acabar suposant el començament de tot això, la base. L’obra parla de la vida. Nosaltres, al néixer, irrompem a un nou escenari igual que ho fan els nostres protagonistes. La sortida que els costa tant de reconèixer és la mort, una gran incògnita. Què és? Què hi ha després? La vida és una obra de teatre constant. Quan interpretem un personatge i quan no? El què pretenem és que el públic es plantegi també aquestes preguntes i reflexionin sobre elles.

El procés de creació s’ha desenvolupat sempre col·lectivament. La primera part de l’obra, en general, es va pensar a partir d’improvisacions a l’escenari, les quals anavam ajuntant a poc a poc. Durant aquest segon trimestre, però, últimament hem pensat els diàlegs finals dins l’aula, amb llapis i paper. El David, el professor, ens informava del que quedava per polir o pensar des de zero i nosaltres, per grups, ho escriviem a les nostres llibretes i després ho posavem en comú amb la resta de la classe. Finalment decidiem l’opció que ens agradava més. Així va ser com vam decidir el títol de l’obra o el diàleg final de reflexió.

Gràcies a aquest projecte he après que darrera una obra sempre hi ha molta feina i que la majoria de vegades el missatge té un rerefons important. Jo, personalment, crec que m’he consolidat com actriu i guionista. Considero que 8 m’ha ajudat a descobrir les dues parts. Crec que entono molt millor que al començament de curs i que tinc molta més presència. I a nivell de guió he après que no sempre s’ha de començar escrivint, que pots fer-ho a dalt d’un escenari. També m’he adonat que les coses no surten a la primera, 8 semblava que s’encaminava més per un altre tema però al final ha acabat com ha acabat. Jo m’imaginava que faríem una obra més current, més típica, però això ho pensava al principi, quan no coneixia el teatre de veritat, quan no sabia amb tot el que pots jugar… No tens límit d’error.

Agnès Selva

# data[].attributes.body
L'obra de teatre que hem estat pensant, ideant i treballant el grup de teatre durant finals del primer trimestre i el segon es diu 8. És un títol representatiu per l'obra perquè alhora d'escriure el número moltes vegades seguides, entres en bucle ja que no té sortida, com els hi passa als personatges en l'obra. El David ens va dir que s'assemblava a una obra de Samuel Beckett: Tot esperant Godot, per tant hem utilitzat el referent com el nom del lloc on l'actuarem. Tracta sobre un grup de nois i noies de la nostra edat amb caràcters molt diferents, que irrompen en un espai fosc i tancat com si algú els hagués empès. No es porten bé entre ells, tot i així hauran de conviure i sobreviure allà junts. Busquen sortides mirant per tot arreu, es plantegen hipòtesis i es pregunten què fan allà i com hi han arribat, però res els porta enlloc. L'únic que saben és que volen sortir i trobar una sortida. Tot va sorgir de l'improvització que va agradar més a finals del primer trimestre. A partir d'aquí, hem anat afegint nous personatges, també de la nostra edat i amb diferents personalitats que els hi passa gairebé el mateix que el primer grup. Quan es troben, veuen semblances entre ells i té un final que deixa la intriga de volguer saber què passa, un final que sembla obert tot i no ser així ja que és un bucle i segueix. El que volem expressar amb l'obra és dir que és una metàfora de la vida perquè neixes, creixes, aprens i morts, com en l'obra: apareixes, no saps res del lloc ni el perquè ets allà, aprens a conviure, creixes com a persona i la sortida representa la mort. El nostre objectiu és que el públic entengui el significat de l'obra i que siguem realment qui som i no qui intentem ser.

Com ja he dit, tot va començar amb una improvització que va agradar molt i a partir d'aquí, vam començar l'obra. Sempre hem seguit el mateix procés: el David, el professor, ens donava unes pautes i en grups petits, ho ideàvem, ho preparàvem i ho presentàvem. Aleshores agafàvem la que ens havia semblat la millor representació i hi afegiem parts d'altres fins a tenir la definitiva. Així consecutivament fins a acabar l'obra. Vam seguir aquest procediment tant en escriure l'obra com en representar-la. Totes les decisions les hem pres en grup, així tothom hi estaria d'acord o s'assabentaria. Ara falta  assajar-la i preparar-ho tot!

Estic aprenent a veure una dimensió més global del teatre, és a dir, els seus aspectes més destacats com la creativitat i l'organització o totes les tasques que s'han de fer per arribar a l'objectiu, tots els treballs que hi ha a part de l'actor en una obra de teatre i l'esforç que s'ha d'aplicar i considero que la gent hauria de valorar el treball que fa tots i cada un dels que han fet possible l'obra. He pogut millorar el meu treball en grup i veure com es treballa millor perquè junts i juntes els coneixements de tots i totes i va molt millor.

Andreu Larreula Calsina

# data[].attributes.body
Durante este segundo trimestre, los alumnos de la clase 2.2 del instituto Moisès Broggi al fin hemos acabado la obra titulada "8". Esta obra trata sobre unos chicos que irrumpen en un espacio desconocido para ellos y sin aparente salida. Tienen discrepancias sobre cómo hacer las cosas, pero todos tienen un objetivo en común: encontrar una salida. Hemos llegado gracias a uno de los ensayos que gusto mucho, por lo que empezamos a desarrollar la idea inicial; nuevos personajes, personalidades diferentes, ideas absurdas sobre el por qué estaban allí, conversaciones profundas e interesantes sobre la vida y la muerte… De lo que queremos hablar en la obra es del significado de la vida. Los personajes irrumpen en la sala, sin saber dónde están. Esto es una metáfora al nacimiento de nuestras vidas. Después, intentan buscar una salida (la salida significa el fin de la vida).  Nuestra intención al crear la obra es que la gente entienda nuestro mensaje y lo que queremos decir, y se planteen las mismas preguntas que nos planteamos nosotros.

El proceso de creación del trabajo está siendo inclusivo con todas las personas del grupo. Las decisiones que tomamos se toman con pequeños grupos de 3 o 4. En primer lugar, David pone un tema en el que tenemos que desarrollar un guión. Cuando terminamos, ponemos las ideas en común y tomamos la que nos gusta (hicimos lo mismo con el título de la obra).

Gracias a esta obra he aprendido a que hay diferentes estilos de teatro, pero sobre todo el teatro del absurdo de Beckett. También tengo que decir que, como soy uno de los actores en la obra, he aprendido mucho en improvisación y en la forma de gesticular, para que no parezca muy exagerado. A parte de esto, estoy aprendiendo a interpretar guiones y a escribirlos.

Gracias al teatro del absurdo, he conseguido ver con diferentes puntos de vista la obra, y gracias a eso, puedo comprender y disfrutar de toda la obra.

Guillem Jiménez Pons

# data[].attributes.body
Reflexió

En el segon trimestre alumnes  de la classe 2.2 de l'institut moises broggi van acabar la obra que estaven fent es diu “8” la obra tracta d’uns nois que derrepen apareixen en un lloc molt estrany els hi resulta molt difícil averiguar que es tenen moltes hipòtesis. ningú sap com pero desopte tots veuen un drac, surten corrents i al tornar hi ha un altre persona després de interrogarlo es van anar a dormir. mentre ells estan dormint surten uns altres 5 personas aquests son com un mirall dels altres al final es troben els 2 grups es troben i comencen a fer referencias a la vida i la mort molt filosoficas.

El procés de la obra es en grups de 4 o 5 persones cada cop diferents grups(excepte 2 que eren els que actuaven mes) i desarollant diferents moments de l'obra amb pautes del profesor i el que més ens agradi escollim per la obra i així en un ordre fins a arribar al final.

Gràcies a la obra he après a fer un diàleg a fer com `petites obres en bastant poc temps i a saber el procés que hi ha darrere de una obra i a sobre nosaltres ho hem fet entre 20 persones i el profesor.

hugo gonzález cantó

# data[].attributes.body
Reflexió

En el segon trimestreels alumnes  de la classe 2.2 de l’institut moises broggi van acabar la obra que estaven fent es diu “8” la obra tracta d’uns nois que derrepen apareixen en un lloc molt estrany els hi resulta molt difícil averiguar que es tenen moltes hipòtesis. ningú sap com pero desopte tots veuen un drac, surten corrents i al tornar hi ha un altre persona després de interrogarlo es van anar a dormir. mentre ells estan dormint surten uns altres 5 personas aquests son com un mirall dels altres al final es troben els 2 grups es troben i comencen a fer referencias a la vida i la mort molt filosoficas.

El procés de la obra es en grups de 4 o 5 persones cada cop diferents grups(excepte 2 que eren els que actuaven mes) i desarollant diferents moments de l'obra amb pautes del profesor i el que més ens agradi escollim per la obra i així en un ordre fins a arribar al final.

Gràcies a la obra he après a fer un diàleg a fer com `petites obres en bastant poc temps i a saber el procés que hi ha darrere de una obra i a sobre nosaltres ho hem fet entre 20 persones i el profesor.

hugo gonzález cantó

# data[].attributes.body
8 Es el título de la obra de teatro que hemos creado nosotros, la cual va de cuatro(Clara, Nora, Guillem y Duna) personajes que aparecen en un teatro; pero ellos no saben que están ahí. Los personajes intentan encontrar una salida pero no pueden, y mientras la búsqueda continúan aparecen conflictos entre ellos, ya que tienen muy diferentes y similares a la vez; o apariciones de nuevos personajes, miedo por el dragón, etc...
Nosotros llegamos a hacer esta obra, gracias a improvisaciones que hacíamos por grupos, siguiendo indicaciones que nos daba nuestro profesor. Así fue como llegamos hasta esa obra.De lo que queremos hablar con esta obra es de la vida, igual que los personajes aparecen en contra de su voluntad en el teatro nosotros hemos aparecido en contra de nuestra voluntad en este mundo. Aparecimos sin saber donde estábamos ni que nos esperaba, al igual que todos los personajes de esta obra.Aunque nuestro objetivo con esta obra es que el publico utilice su imaginación para que pueda entender la obra a su manera.

El proceso de creación se ha estado desarrollando a partir de improvisaciones, como ya he dicho, siguiendo indicaciones. En los grupos primero nos sentábamos para hablar y dar ideas, después lo practicábamos. Una vez presentado al profesor, escogíamos una de las improvisaciones o partes de todas para hacer una que a partir de todas.

Gracias a esta obra estoy consolidando la destreza en el escenario, como escribir un diálogo...
Lo mas impactante de todo esto es que la obra no parece muy complicada, pero el esfuerzo que nos ha tomado y el tiempo que ha consumido es lo suficiente para darte cuenta de que es mucho mas de lo que parece.

AISHA MONTENEGRO PILLAI

# data[].attributes.body
Aquesta obra de teatre es diu 8. Comença amb un espai tancat amb tres noies i un noi que irrompen a l’escenari, com empesos per algú. Tots ells tenen diferents caràcters i no es porten gaire bé entre ells(no poden estar ni un segon sense barallar-se). Llavors amb les pluges d'idees, les preguntes, vam acordar que tracta de la vida.

El procés de creació ho vam fer amb improvisacions, ja que les decisions i els acords les fèiem fent grups, quan ja els teníem fets al David ens donava unes indicacions. Després al professor ens donava un límit de temps per pensar com representaríem l'escena i quan cada grup que sortia a l'escenari hi havia acabat de representar l’escena, el mestre ho apuntava tot i al dia següent decidíem les millors idees de totes i/o podíem afegir alguna cosa mes.Al final en comptes de representar-les físicament les fèiem escrivint guions.

Ara puc pensar de veritat que és molt difícil fer una obra de teatre, perquè hi ha moltes coses ha fer i també he après a treball mes en grup. Els aspectes del teatre, m’ha fet pensar que quan fas una obra no és el mateix que si la mires, perquè quan tu la mires és com que molta gent la veu però no li troba cap significat ni sentit, però en canvi si la fas tens que fer un esforç molt gran.

Mohamed Chaibi

# data[].attributes.body
8 és una obra feta pels alumnes de teatre. En aquesta obra ens hem inspirat amb Bekcett treballant el teatre absurd. També prova d'ell hem volgut treballar en espais tancats, com ho feia ell. Però també   em mesclat trets reals de cada personatge. Així fèiem que l' obra parli de nosaltres. Quan fèiem l'obra ens formulàvem preguntes contínuament. I finalment vam arribar a la conclusió que la obra parlava de la vida.
Aquesta obra l'hem desenvolupat a partir d' impovitzacions, que després les políem i les reformàvem. Aquesta obra a l'hora d'escriure també la vam reformar, mesclen les idees de tots els companys. En definitiva, és una obra nostre.
Quan vam començar l'obra jo em pensava que seria un tipus diferent (més comercial) però en el cap de temps he vist que si ho hagéssim fet comercial l'obra no seria nostre.
I per això pensava que seria més fàcil. També crec que gràcies a aquesta obra tots hem après a parlar al públic sense por. Per exemple el meu personatge ha de saber alçar la veu. I això em podrà anar bé pel futur.
Al principi de l'obra a mi no m'agradava, i crec que era perquè no entenia que volia tractar. Però una vegada entesa he vist que té un significat molt nostre, i això la fa especial.

Lucas Martínez Zamora

# data[].attributes.headline
REFLEXIÓ DEL PROCÉS DE CREACIÓ(2n TRIMESTRE)

# data[].attributes.subject
REFLEXIÓ DEL PROCÉS DE CREACIÓ(2n TRIMESTRE)

# data[].attributes.body
Durant el 2n trimestre, els alumnes de 2n d'ESO de l'institut Moisès Broggi, en el projecte de teatre hem estat creant una obra que es diu 8. L'obra tracta sobre 4 nens de la nostra edat que s'han despertat en un lloc estrany i desconegut per ells. Entre ells no es porten gaire bé però tots tenen un mateix objectiu, trobar la sortida. Hem arribat a aquesta idea a partir d'anar-nos plantejant preguntes i veure que la majoria teníen a veure amb la vida, llavors vam decidir que l'obra parlés de la vida. Això ho representem quan els personatges entren i no saben on estan com quan neixes que no saps on estàs. També en un moment cap el final els personatges es comencen a plantejar preguntes sobre la vida i la mort com fem nosaltres i al final de tot els personatges es pregunten que hi ha al final de l'escenari, diuen que ni hi veuen res  i que sembla infinit, llavors proposen d'anar-hi, hi van i desapareixen. Això simbolitza la mort.

El procés de creació s'ha anat desarrollan a partir de que el professor del projecte, David Arnaiz ens anés proposant improvisacions que les havíem de fer amb grup amb unes pautes. Després les presentavem a tot el grup i llavors el David escollia la que més li agradava i entre tots la políem afegint idees d'altres improvisacions. Amb aquest procés hem anat fent l'obra.

A mida que ha anat avançant l'obra he anat perdent la por de parlar en públic, a improvisar i treballar en grup, aprendre com s'escriu un guió i tot i que no actuaré a l'obra fer diferents personatges. Aquesta obra m'ha fet veure que una obra de teatre sempre vol transmetre un missatge o una idea. Com nosaltres fem amb la vida. Es fa aprofitant l'espai on s'actua com nosaltres el final de la sala i la mort. Aquesta obra també m'ha fet veure que és molt important aprofitar tots els llocs de l'escenari i la sala en general, com nosaltres fem amb les butaques, el final de la sala, el prosceni i tot l'espai de l'escenari

Marçal Moranta Martí

# data[].attributes.body
Estem fent una obra anomenada 8.Tracta sobre la vida, i es representa de la següent manera: 4 nois/es apareixen empesos a l'escenari pel que sembla ser un drac. No saben que hi fan allà ni com hi han arribat, cosa que es podria relacionar amb el naixement.

A part, al final s'endinsen a un lloc fosc i desconegut com podria ben ser la mort

.El que es vol mostrar amb aquesta obra és un molt petit "resum" de la vida.

Tot això ho hem anat decidint a base d'improvitzacions, que fèiem per grups, sobre unes pautes que ens donava el professor.  Per grups representavem les improvisacions i de totes, agafavem les millors idees.

El final el vam decidir fent improvitzacions, però escrites en lloc de representades, és a dir, el professor ens donava consignes i els alumnes escriviem el guió.

Tot això em mostra la increíble feina que hi ha darrera cada una de les obres que es fan, per molt simples que siguin.

També és una manera de coneixe's amb els companys perquè treballem molt conjuntament. I a partir d'ara miraré totes les obres amb uns altres ulls, miraré tot l'esforç que hi ha darrera i el sentit més amagat que a simple vista no es veu.

Max Gelabert

# data[].attributes.body
8 és la obra de teatre que hem estat treballant. Aquesta obra va de un espai tancat on hi apareixen personatges molt diferents. Han de conviure, sobreviure i trobar una sortida ben aviat.

Aquesta idea va sorgir de una improvisació. Com va agradar molt la proposta, poc a poc vam anar construint la obra final.

Amb aquesta obra ensenyem el fet de que diferents persones sobrevisquin en un espai. Pot semblar fàcil però quan va passant el temps, se’t fa díficil posar-te d’acord amb l’altre gent i no mostrar-te real. En aquesta situació, tothom reaccionaria tal i com és  ja que no serviria mentir si és una situació extrema.

Volem aconseguir que la gent es plantegi si durant el seu dia a dia, aparenta ser el que és realment. La part final de la obra és més reflexiva i és la que et fa pensar més en com ets tu en realitat i que pot significa per tu la vida en general.

La creació era a partir de improvisacions. Quan havíem de decidir coses tècniques, per grups proposàvem idees i triàvem la millor.

El David, era qui ens deia de fer algun canvi al guió i entre tots, escollíem la millor proposta.

Últimament hem estat retocant el guió i escollint el títol de la obra.

Estic veient que tota obra ha de tenir un rerefons personal. Amb aquest procés, he presenciat el procés d’aconseguir-ho, i per molt avorrit que sigui, val la pena. Al final acabes agafant el gust de treballar en grup, sembla molt més difícil del que és en realitat.

Amb un procés així veus tot el treball que hi ha darrere d’una obra. Per tu són 40 minuts però pel director són molts mesos d’esforç.

Nora Ruiz

# data[].attributes.body
8 és la obra de teatre que hem estat treballant. Aquesta obra va de un espai tancat on hi apareixen personatges molt diferents. Han de conviure, sobreviure i trobar una sortida ben aviat.

Aquesta idea va sorgir de una improvisació. Com va agradar molt la proposta, poc a poc vam anar construint la obra final.

Amb aquesta obra ensenyem el fet de que diferents persones sobrevisquin en un espai. Pot semblar fàcil però quan va passant el temps, se’t fa díficil posar-te d’acord amb l’altre gent i no mostrar-te real. En aquesta situació, tothom reaccionaria tal i com és  ja que no serviria mentir si és una situació extrema.

Volem aconseguir que la gent es plantegi si durant el seu dia a dia, aparenta ser el que és realment. La part final de la obra és més reflexiva i és la que et fa pensar més en com ets tu en realitat i que pot significa per tu la vida en general.

La creació era a partir de improvisacions. Quan havíem de decidir coses tècniques, per grups proposàvem idees i triàvem la millor.

El David, era qui ens deia de fer algun canvi al guió i entre tots, escollíem la millor proposta.

Últimament hem estat retocant el guió i escollint el títol de la obra.

Estic veient que tota obra ha de tenir un rerefons personal. Amb aquest procés, he presenciat el procés d’aconseguir-ho, i per molt avorrit que sigui, val la pena. Al final acabes agafant el gust de treballar en grup, sembla molt més difícil del que és en realitat.

Amb un procés així veus tot el treball que hi ha darrere d’una obra. Per tu són 40 minuts però pel director són molts mesos d’esforç.

Nora Ruiz

# data[].attributes.body
8 és la obra de teatre que hem estat treballant. Aquesta obra va de un espai tancat on hi apareixen personatges molt diferents. Han de conviure, sobreviure i trobar una sortida ben aviat.

Aquesta idea va sorgir de una improvisació. Com va agradar molt la proposta, poc a poc vam anar construint la obra final.

Amb aquesta obra ensenyem el fet de que diferents persones sobrevisquin en un espai. Pot semblar fàcil però quan va passant el temps, se’t fa díficil posar-te d’acord amb l’altre gent i no mostrar-te real. En aquesta situació, tothom reaccionaria tal i com és  ja que no serviria mentir si és una situació extrema.

Volem aconseguir que la gent es plantegi si durant el seu dia a dia, aparenta ser el que és realment. La part final de la obra és més reflexiva i és la que et fa pensar més en com ets tu en realitat i que pot significa per tu la vida en general.

La creació era a partir de improvisacions. Quan havíem de decidir coses tècniques, per grups proposàvem idees i triàvem la millor.

El David, era qui ens deia de fer algun canvi al guió i entre tots, escollíem la millor proposta.

Últimament hem estat retocant el guió i escollint el títol de la obra.

Estic veient que tota obra ha de tenir un rerefons personal. Amb aquest procés, he presenciat el procés d’aconseguir-ho, i per molt avorrit que sigui, val la pena. Al final acabes agafant el gust de treballar en grup, sembla molt més difícil del que és en realitat.

Amb un procés així veus tot el treball que hi ha darrere d’una obra. Per tu són 40 minuts però pel director són molts mesos d’esforç.

Nora Ruiz

# data[].attributes.body
8 és la obra de teatre que hem estat treballant. Aquesta obra va de un espai tancat on hi apareixen personatges molt diferents. Han de conviure, sobreviure i trobar una sortida ben aviat.

Aquesta idea va sorgir de una improvisació. Com va agradar molt la proposta, poc a poc vam anar construint la obra final.

Amb aquesta obra ensenyem el fet de que diferents persones sobrevisquin en un espai. Pot semblar fàcil però quan va passant el temps, se’t fa díficil posar-te d’acord amb l’altre gent i no mostrar-te real. En aquesta situació, tothom reaccionaria tal i com és  ja que no serviria mentir si és una situació extrema.

Volem aconseguir que la gent es plantegi si durant el seu dia a dia, aparenta ser el que és realment. La part final de la obra és més reflexiva i és la que et fa pensar més en com ets tu en realitat i que pot significa per tu la vida en general.

La creació era a partir de improvisacions. Quan havíem de decidir coses tècniques, per grups proposàvem idees i triàvem la millor.

El David, era qui ens deia de fer algun canvi al guió i entre tots, escollíem la millor proposta.

Últimament hem estat retocant el guió i escollint el títol de la obra.

Estic veient que tota obra ha de tenir un rerefons personal. Amb aquest procés, he presenciat el procés d’aconseguir-ho, i per molt avorrit que sigui, val la pena. Al final acabes agafant el gust de treballar en grup, sembla molt més difícil del que és en realitat.

Amb un procés així veus tot el treball que hi ha darrere d’una obra. Per tu són 40 minuts però pel director són molts mesos d’esforç.

Nora Ruiz

# data[].attributes.body
8 és la obra de teatre que hem estat treballant. Aquesta obra va de un espai tancat on hi apareixen personatges molt diferents. Han de conviure, sobreviure i trobar una sortida ben aviat.

Aquesta idea va sorgir de una improvisació. Com va agradar molt la proposta, poc a poc vam anar construint la obra final.

Amb aquesta obra ensenyem el fet de que diferents persones sobrevisquin en un espai. Pot semblar fàcil però quan va passant el temps, se’t fa díficil posar-te d’acord amb l’altre gent i no mostrar-te real. En aquesta situació, tothom reaccionaria tal i com és  ja que no serviria mentir si és una situació extrema.

Volem aconseguir que la gent es plantegi si durant el seu dia a dia, aparenta ser el que és realment. La part final de la obra és més reflexiva i és la que et fa pensar més en com ets tu en realitat i que pot significa per tu la vida en general.

La creació era a partir de improvisacions. Quan havíem de decidir coses tècniques, per grups proposàvem idees i triàvem la millor.

El David, era qui ens deia de fer algun canvi al guió i entre tots, escollíem la millor proposta.

Últimament hem estat retocant el guió i escollint el títol de la obra.

Estic veient que tota obra ha de tenir un rerefons personal. Amb aquest procés, he presenciat el procés d’aconseguir-ho, i per molt avorrit que sigui, val la pena. Al final acabes agafant el gust de treballar en grup, sembla molt més difícil del que és en realitat.

Amb un procés així veus tot el treball que hi ha darrere d’una obra. Per tu són 40 minuts però pel director són molts mesos d’esforç.

Nora Ruiz

# data[].attributes.body
8 és la obra de teatre que hem estat treballant. Aquesta obra va de un espai tancat on hi apareixen personatges molt diferents. Han de conviure, sobreviure i trobar una sortida ben aviat.

Aquesta idea va sorgir de una improvisació. Com va agradar molt la proposta, poc a poc vam anar construint la obra final.

Amb aquesta obra ensenyem el fet de que diferents persones sobrevisquin en un espai. Pot semblar fàcil però quan va passant el temps, se’t fa díficil posar-te d’acord amb l’altre gent i no mostrar-te real. En aquesta situació, tothom reaccionaria tal i com és  ja que no serviria mentir si és una situació extrema.

Volem aconseguir que la gent es plantegi si durant el seu dia a dia, aparenta ser el que és realment. La part final de la obra és més reflexiva i és la que et fa pensar més en com ets tu en realitat i que pot significa per tu la vida en general.

La creació era a partir de improvisacions. Quan havíem de decidir coses tècniques, per grups proposàvem idees i triàvem la millor.

El David, era qui ens deia de fer algun canvi al guió i entre tots, escollíem la millor proposta.

Últimament hem estat retocant el guió i escollint el títol de la obra.

Estic veient que tota obra ha de tenir un rerefons personal. Amb aquest procés, he presenciat el procés d’aconseguir-ho, i per molt avorrit que sigui, val la pena. Al final acabes agafant el gust de treballar en grup, sembla molt més difícil del que és en realitat.

Amb un procés així veus tot el treball que hi ha darrere d’una obra. Per tu són 40 minuts però pel director són molts mesos d’esforç.

Nora Ruiz

# data[].attributes.body
8 és la obra de teatre que hem estat treballant. Aquesta obra va de un espai tancat on hi apareixen personatges molt diferents. Han de conviure, sobreviure i trobar una sortida ben aviat.

Aquesta idea va sorgir de una improvisació. Com va agradar molt la proposta, poc a poc vam anar construint la obra final.

Amb aquesta obra ensenyem el fet de que diferents persones sobrevisquin en un espai. Pot semblar fàcil però quan va passant el temps, se’t fa díficil posar-te d’acord amb l’altre gent i no mostrar-te real. En aquesta situació, tothom reaccionaria tal i com és  ja que no serviria mentir si és una situació extrema.

Volem aconseguir que la gent es plantegi si durant el seu dia a dia, aparenta ser el que és realment. La part final de la obra és més reflexiva i és la que et fa pensar més en com ets tu en realitat i que pot significa per tu la vida en general.

La creació era a partir de improvisacions. Quan havíem de decidir coses tècniques, per grups proposàvem idees i triàvem la millor.

El David, era qui ens deia de fer algun canvi al guió i entre tots, escollíem la millor proposta.

Últimament hem estat retocant el guió i escollint el títol de la obra.

Estic veient que tota obra ha de tenir un rerefons personal. Amb aquest procés, he presenciat el procés d’aconseguir-ho, i per molt avorrit que sigui, val la pena. Al final acabes agafant el gust de treballar en grup, sembla molt més difícil del que és en realitat.

Amb un procés així veus tot el treball que hi ha darrere d’una obra. Per tu són 40 minuts però pel director són molts mesos d’esforç.

N

# data[].attributes.body
L'obra que estem pensant és fer veure la gent com si fos un bucle. Per fer veure això hem decidit que vagi d'un grupet de nois i noies amb diferents caràcters que apareixen de la nada a un lloc desconegut, que no coneixen. En aquest lloc passaran moltes coses per tal de trobar una sortida i una de les coses més rellevants serà que es trobaran amb un altre grup que està fent el mateix que ells (buscar una sortida), i entre aquests dos grups trobaran semblances i coincidències hi hauran de conviure junts, fins que es donaran conte d'un lloc desconegut on no saben si és infinit o no però l'aniran a veure i de cop ja no tornaran. Aquest esdeveniment farà que de cop sorgeixi un altre grup que també estan buscant una sortida, i així donar un cop mes la idea de bucle. Hem arribat a tot això a partir del que volem parlar. Vam tenir vàries qüestions però al final vam decidir parlar sobre la vida en general i fer una metàfora d'ella, on es podrà identificar al final de l'obra pels pensaments que tenen els personatges. I apartir d'això hem anat desenvolupant tot el procés i totes les idees.

En tot el procés hem anat seguint unes pautes, el que fèiem era: primer el David Arnaiz (professor de teatre) ens feria pensar en grupets de 5 com voldríem que seguís l'obra i apartir d'això cada grup deia una improvisació. En acabar i veure les improvisacions, pensàvem amb quina ens quedàvem per seguir, o si ens agradava més d'una, intentàvem mesclar-les. Aquest procés l'hem anat fent amb tot, menys aquests ultima dies que ens vam centrar en concretar el diàleg i polir tot per tenir ja acabada l'obra de teatre dels alumnes de 2n d'ESO.

En fer l'obra, m'ha ajudat a obrir-me mes i poder tenir més coneixements del teatre i de poder saber com es fa en realitat un procés per arribar a tenir una obra de teatre. En tot això també hem millorat com a grup, a l'hora d'organitzar-nos, ajudar-nos i tenir confiança. I jo crec que com cadascú ha aportat una mica d'ell el pogut arribar en aquest punt i poder ja tenir el diàleg enllestit.

Tomás Marqués Morera

# data[].attributes.body
Aquesta obra és molt interesant, ja que et deixa utilitzar la teva imaginació, és a dir no et diu on estan parlant els germans, durant tota l'obra, com és per dins el taller prohibit del pare, perquè els lleons van agafar al Max ni de fet si ho van efectuar els ells. Durant tota l'obra et deixa aquestes misterioses i intrigants preguntes. Despres de parlar tots sobre l'obra me adonat que els germans no parla'n gairebé mai entre ells, i potser un motiu del qual no interactuïn entre ells és per anar avisant d'alguna manera que després al final de l'obra els germans tan units que estaven acaba'n distancien-se.
Els Búfals, sempre parla'n narrant tot, poques vegades hi ha diàleg, és com si ens expliquessin la seva història. A mi m'hagues agradat més si el final és sàpigues amb certesa que li va passar al Max i a la mare que dies després al pare bé dient que la mare ja no tornarà, al perquè no se sap. També a estat divertits en algunes frases i expressions que se sentia que eren animals Búfals concretament perquè durant l'obra se't pot anar oblida'n aquest detall. Aquesta obra  inspirat en alguns aspectes per fer la nostra pròpia obra de teatre.
Duna Verdú Pintor.

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.body
Després de llegir Búfals vam fer un debat sobre aixo, i hem vaig adonar de algunes coses que en la história ho explicava d’una manera i jo ho entenia d’una manera diferent. Per exemple desde quin lloc parlaven els personatges, quan parlavan a qui es dirigien i si dialogavan entre ells o no.
Despres del debatre vaig entendre totes aquestes series de preguntes que no sabia, per exemple vaig resoldre que els personatges durant tota la historia no dialogaven entre ells i que els personatges quan parlavan es dirigian cap al public.
Avans de debatre haviam de respondre unes preguntes que hi havian en un full, el meu grup i jo ens vam plantejar una serie de preguntes, una de les preguntes era: En Max com va desapareixer?

Lucia Carrero

# data[].attributes.body
Em vaig adonar que moltes històries que acostumo a llegir o veure no tenen un desenllaç definit. Per exemple; a Búfals no hi ha una teoria concreta de què li va passar al Max, tampoc se sap molt bé com acaba, es veu que els germans se separen però no explica com continuen.

També em vaig adonar que tots els espais/personatges/etc. representen alguna cosa en la societat o en els mateixos protagonistes. En aquesta obra es pot veure què significa cada un dels aspectes que mencionen. Per exemple, els búfals representen els dèbils i pobres; els lleons, els agressors i poderosos; la bugaderia, un refugi pels búfals i els silencis són records que no volen recordar.

Quan estàvem llegint Búfals jo vaig veure que els personatges parlaven entre ells i de tant en tant dialogaven. Després de la discussió vaig entendre que els personatges és com si estiguessin separats. Imitaven a altres personatges i molt de tant en tant, dialogaven entre ells, però es dirigien sobretot al públic.

Nora Ruiz Pertiñez

# data[].attributes.body
Discussió sobre búfals

M'he adonat que el pare en veritat havia fet un pacte amb els lleons donant-lis el Max, perquè no els hi molestin més, a continuació la germana petita sabia això d'en pare, que havia donat en Max als lleons.

A més a més els pares no volien als seus fills, després que el pare tenia un laboratori on hi estava prohibit passar i en Max va fer-hi un dibuix del laboratori al qual, no sabem si és idèntic.

Finalment jo pensava que en Max havia desaparegut i ja esta, pero com ho explico el principi doncs ja esta resol.

Mohamed Chaibi

# data[].attributes.body
Després de llegir la história de Búfals vam debatir-la i em vaig adonar que a la història hi han coses que no diuen o no expliquen i ho has de intuir tu mateix, com per exemple des d'on ho narraven, que nosaltres intuíem que era desde la bugaderia però no ho sabíem, si ho feien tots el germans junts o cadascun a un lloc diferent. Tampoc aclaren quina és la història real perquè cada germà explicava una versió diferent.Tampoc tenia molt clar qui eren els lleons y el búfals i després em vaig adonar que representaven les persones.

La història queda oberta perquè cada germà explica una versió diferent.

Gràcies a que ho vam debatir em vaig adonar de tot això.

LEIRE ARRIBAS GARCÍA

# data[].attributes.body
Gràcies a la discussió m'he adonat de que a la dramatúrgia pots posar fets o preguntes amb una resposta sense resoldre com per exemple desde ón es parla en aquesta obra o què és el que realment li ha passat al Max. Fins ara pensava que el lloc , el com, etc... Havien d'estar definits i saber que no és així m'ha fet replantejar-me coses sobre el teatre.
Quan vam fer la lectura vaig observar que els búfals , lleons i altres animals representen tipus de persones a la societat humana. Al inici no tenia molt clar quin lloc representava fins que vaig arribar a la següent conclusió: Búfals: Gent que no encaixa massa. Lleons: Abusadors.
Després de la discussió em vaiga adonar de que els búfals són els "pringats", la gent abusada.

Martín Rolando Álvarez

# data[].attributes.body
Gràcies a la discussió de Búfals em vaig adonar de que en una obra de teatre no és necessari que hi hagi diàleg entre els personatges. Els cinc germans ni interactuen gaire entre ells, però tot i així entens l'obra. El que fan és explicar-te la història en petits monòlegs un per un. En els pocs moments que hi ha diàleg no són ells mateixos, és a dir que representen o bé als seus pares, dient una frase que aquests van dir, o bé els lleons, quan estan al carreró. També vaig veure que tots els germans tenien ràbia però la portaven de diferents maneres. Per exemple el germà mitjà la ràbia el feia ser més calculador i per això intentava vendre la bugaderia, en canvi la germana petita per refugiar-se de tot el que estava passant, anava a la església. Tot i així els germans tenen una cosa en comú que és que se sentent sols.

Abans de fer el debat ens van fer unes preguntes com per exemple: Era literal la història del lleo? o Per què han agafat al Max? Jo vaig pensar que al final de l'obra totes les preguntes es resolien però amb el debat vaig veure que no. Resulta que als monòlegs del final tots donen les seves hipòtesis, podem pensar que una té més sentit que una altra, però no sabem del cert quina és la correcta

Bruna Hortal

# data[].attributes.body
·De què me’n vaig adonar gràcies a la discussió?

Gràcies a la discussió m’he adonat que aquesta obra està feta feta per donar a veure que als barris més pobres els més forts són els que dominen i es fan tractes entre els forts i els dèbils. Com els animals. Tampoc agues sapigut que al final no s’acaba sabent qui és el que mata els membres de la família. Perquè jo em pensava que mataven els lleons però a la discussió m’he adonat que no s’acaba savent del tot si l’animal que els mata són els lleons, el pare,...

·Quins aspectes de l’obra que ja havia detectat la discussió me'ls ha fet veure diferent?

Durant tota l’obra vaig estar pensant que la majoria de cops que parlaven els actors es dirigien cap a ells. Però després de la discussió ho vaig entendre millor i vaig descobrir que la majoria de cops es dirigeixen parlant cap al públic i no entre ells.

Clara Davies Canet

# data[].attributes.body
Gràcies a la discussió me’n vaig adonar que a l'obra surten petits detalls que diuen els personatges, que els hi diuen un caràcter i una personalitat diferent. També me’n vaig adonar de l’importància dels espais i com influeixen al llarg de l’obra (la poca acollidora bugaderia, el taller secret i prohibit del pre…). Per últim, em vaig donar compte que les emocions dels personatges van fluctuant al llarg de l’obra, i que no es comporten igual quan estan sols allunyats dels seus familiars, que quan estan junts i encara són petits, i procuren no preguntar cap cosa punxeguda, que tingui a veure amb el Max

En general, amb tot el que es va dir i debatre a la discussió sobre Búfals estava bastant d’acord, però hi va haver una cosa en la que al principi no estava en concordança amb els meus companys i que al final em van convèncer i hu vaig poder mirar des d’un altre punt de vista, i això era el caràcter del germà mitjà. Al principi em pensava que el germà mitjà era un marginat i bastant reservat perquè li donaven cops a ell tota l’estona, però al final vaig veure que el germà mitjà no era gens reservat, només reaccionava a les desgràcies amb molta fredor, i un marginat tampoc perquè que et peguin no vol dir que siguis un marginat, només que els seus germans son una mica bèsties perquè anaven tota l’estona a per ell.

Guillem Jiménez Pons.

# data[].attributes.body
Hugo González cantó

Discussió sobre búfals

Gràcies a la discussió sobre búfals se'm van aclarir moltes coses com que els seus pares no els volien, que els germans estaven traumats i que hi havia molts punts de vista del final com que el pare avia matat al Max, se l'havien menjat els lleons.

Jo quan estava a la discussió pensava que el Max se l'havien menjat els lleons perquè no vaig entendre gaire bé al final quan diuen que el pare va matar al Max o els llocs on passa l'obra, que jo no vaig caure que hi hagués tants llocs a l'obra perquè els nomenen poc i si no estàs masa atén no t'entrenes massa.

# data[].attributes.body
Max Gelabert

# data[].attributes.body
Aquí, mentre llegíem búfals m'intrigava molt saber què era el que li havia passat al Max i al final de l'obra la germana gran ho explica. Després de la discussió, vaig veure que alguns dels germans tenia una versió diferent. Cada un  ho explicava d'una manera i al final no diuen quina és la bona. Tampoc me'n vaig adonar que eren una família pobra perquè al principi em semblava que tenien molt d'espai però a la reflexió vaig veure que sempre deien que tot era molt estret i que havien de fer coses com canviar la bugaderia o vendre-la per a guanyar diners per pocs que fossin.

Abans de la discussió, no sabia des d'on narraven l'obra els germans. M'imaginava que era de la bugaderia o cada un des d'una banda i a la discussió els que feien els llocs van dir que no deien el lloc des d'on narraven l'obra perquè si sortia el lloc podria centrar al públic cap a una altra banda i que no ho posava perquè no era necessari i així feia que el públic s'ho pogués imaginar.

Jo em pensava que a l'obra els germans(narradors) narraven l'obra cada un en un lloc i que no narraven per a ningú, però la discussió van haver-hi diferents idees com que ho explicaven per al públic i que no narraven per a ningú, cada un en els seus pensaments.
Marçal Moranta Martí

# data[].attributes.body
Andreu Larreula Calsina

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.body
Tomás Marqués

# data[].attributes.body
Després de la discussió sobre Búfals, em vaig adonar que l’obra no ens dóna cap tipus d’informació per saber des d’on es narra la història. Ens dóna informació de molts espais, però d’aquest en concret no ens en diu res.

També vaig caure en que els cinc germans, durant l’obra, gaire bé no parlen entre ells. Tan sols ho fan quan imiten als seus pares o quan es contradiuen. Si no ho haguéssim parlat segurament no me n’hagués adonat.

Al final de l’obra ens ensenyen com és cada personatge i com es refugien del dolor: una es recolza amb la religió, un altre ho fa intentant ésser fred allunyant-se de tot, un altre ho fa descarregant tota la seva ràbia cap a un dels seus germans… Gràcies a les versions de cadascú al finalitzar l’obra, no sabem què és el que va passar realment. No sabem quina és la història correcte. Crec que està molt ben pensat i gràcies a la discussió he sabut veure-ho i valorar-ho, ja que si no ho haguéssim comentat és possible que no me n’hagués adonat.

Jo pensava que al final la història quedava tancada, però ja sabem tots que no és així. Sense adonar-me’n només havia triat una de les possibles opcions que havien descrit. Parlant-ho entre tots vaig veure que l’obra tenia un final obert, que en realitat, cada germà havia narrat una versió diferent dels fets.

L’autor ens fa imaginar el final, la conclusió del que va passar realment, i el present, on són els cinc protagonistes en el moment que ho expliquen i com es troben. Ja que encara que jo pensava que parlaven entre ells, resulta que no, que en realitat no paren de fer monòlegs en tota l’obra. Així que, qui sap, potser fins i tot estan narrant la història separats.
Agnès Selva Pous

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.body
l que esta

# data[].attributes.body
un miércoles a las 8.00 am (a primera hora ) ,fuimos a hacer clase de  proyecto (teatro ) ,en  sala de actos .  David Arnaiz nos propuso hacer una actividad  que era lo siguiente :hacer grupos de 3 personas  y recordar la película  que vimos anteriormente  llamada : 400 golpes .

eran 3 cortos de la película : la del psicóloga ,la del cine y por ultimo .........( no me acuerdo cual era el otro corto así que pongo puntos suspensivos).
teníamos que escoger una de las tres mi grupo escojio la del psicólogo.

yo iba con leire y duna nosotras como haciamos la del psicologo teniamos que hacer preguntas al azar del protagonista no teniamos que hacer klas mismas si no que cambiar personajes poner mas personajes cambiar dialogo cambiar la escena pero la parte en el que esta

# data[].attributes.body
Mis compañeros y yo del proyecto de teatro, fuimos un miércoles a la sala d'actos del instituto Moisès Broggi. Hicimos una actividad, que consistió en subir al escenario y representar una escena de la película 400 coups, depende de la música que nos ponia en el ordenador de fondo el  i de un papel pequeño que nos daba el David Arnaiz. Este papel  ponia una frase, el que salia al escenario tenía que començar diciendo la frase que ponia en el papel. Antes de empezar a interpretarlo nos daba 2 minutos para pensar un poco lo que diriamos. Después de esta actividad cada uno hizo un monólogo en su libreta de proyectos, de cómo se imaginaria el final de la película 400 coups. Con esta tarea he aprendido a improvizar rápido con poco tiempo, ha perder la vergüenza y hacer un texto oral improvizado con sentido. Antes no sabia nada sobre los monólogos.
Lucia Carrero

# data[].attributes.body
Mis compañeros y yo del proyecto de teatro del Instituto Moisès Broggi del curso 2.2 hicimos una actividad llamada “Film: Monólogo” (un film llamado ‘400 coups’ y un monólogo basado en una escena que escogía el profesor), el 9 de Octubre de 2019.

La actividad consistía, antes de todo, en que te escogiera el profesor para salir al escenario y actuar delante de tus compañeros. Después, el profesor te daba a escoger un papel doblado en un tazón blanco de plástico, y en el papelito ponía una frase corta con la que tenías que empezar. Seguidamente, el profesor te dejaba solo en el escenario, frente a tus compañeros, pensando un monólogo de un minuto (aprox.) donde tenías que improvisarlo todo, menos la frase inicial. Cuando estabas listo, empezaba a sonar una música relacionada con una escena de la película ‘400 coups’; podia ser alegre, triste, esperanzadora, etc. Cuando acababa la música, tu monólogo debía estar relacionado con la música: si era triste y el profesor te decía que debía ser lo opuesto a la música: tenías que interpretar un papel alegre, y si te decía que debía estar relacionado, debías hacer un monólogo triste. Había gente que lo hacía muy bien, y otros a los que se le escapó la risa. El objetivo de la actividad era realizar una improvisación acertada y sin trabos, para mejorar el tono verbal que escogías cuándo era el momento de hablar, a parte de quitarnos la vergüenza cuando hablamos solos hacia el público y resistir la tentación de reírse cuando no era el momento.

Lo que he aprendido en esta actividad ha sido improvisar mucho mejor de lo que sabía. Anteriormente me costaba mucho actuar en público y hacer un monólogo delante de personas, y más todavía si tenía que improvisar. Ahora sé que tengo que mejorar el tiempo de mi habla y también sé que tengo habilidad para improvisar.

El resumen sería que hicimos un monólogo en el que basamos nuestro acto verbal en una frase sacada de un papel y en la música que iba sonando.

Creo que debería mejorar la organización del tiempo en el que hablo porque sé que me alargo demasiado. Podría mejorarlo con un cronómetro en mano y mirarlo constantemente para no pasarme del tiempo.

Hecho por: Guillem Jiménez Pons.

# data[].attributes.body
Lucas Martínez Zamora
Gràcies al debat que vam fer un cop acabada l'obra, he entès més la personalitat de cada germà i com passen la por. Amb les emocions que observem durant l'obra de teatre es pot veure com s'enfronten als problemes cada un dels protagonistes. I depèn de com és la seva personalitat, els solucionen d'una manera o altra.
També he pogut comprendre millor els espais i perquè han triat aquests en concret. Per exemple: la bugaderia és poc acullidora i perquè és un lloc on es renta, crec que és una mena de metáfora , perquè que significa que és un lloc on "renten la vida" d'ells. Durant l'obra sorgeixen preguntes freqüentment: per què es van emportar el Max?, com és la personalitat dels personatges?, què hi ha en el taller del pare? i moltes més. Al llarg de la obra es van responent poc a poc.
Jo em pensaba que els personatges tenien una emoció concreta, però gràcies el debat vaig veure que les emocions van canviant durant l'obra. També em va fer veure que al principi els personatges eren innocents, però al final ja són més madurs i conscients, i doncs, donen més importància als problemas. Són molt més crítics.
Sobte molt que no podem saber des d’on es narra la història. Vam pensar que el propi autor volia que ens ho imaginessim.

# data[].attributes.headline
REFLEXIÓN DEL MONÓLOGO Una de las actividades que hemos hecho los alumnos del grupo de 2.2,en el proyecto de teatro en el  instituto Moisés Broggi el de ser un monólogo más de la película 400 golpes. Lo hicimos en la sala de actos al miércoles 9/10/2019.A continuación,David Arnaiz escogía aleatoriamente a un alumno,al alumno al que le tocaba salir tenía que comenzar con una frase que cogía a suertes,a partir de lo que había leído tendría que improvisar.El objetivo era que interpretamos y después de la frase que principalmente  nos dio David Arnaiz.Lo que he aprendido ha sido que cuando un monólogo sale al escenario,habla en voz alta de una escena en concreto.La experiencia que he tenido fue de improvisar,muy coloquial y haber seguido más el texto

# data[].attributes.subject
REFLEXIÓN DEL MONÓLOGO Una de las actividades que hemos hecho los alumnos del grupo de 2.2,en el proyecto de teatro en el  instituto Moisés Broggi el de ser un monólogo más de la película 400 golpes. Lo hicimos en la sala de actos al miércoles 9/10/2019.A continuación,David Arnaiz escogía aleatoriamente a un alumno,al alumno al que le tocaba salir tenía que comenzar con una frase que cogía a suertes,a partir de lo que había leído tendría que improvisar.El objetivo era que interpretamos y después de la frase que principalmente  nos dio David Arnaiz.Lo que he aprendido ha sido que cuando un monólogo sale al escenario,habla en voz alta de una escena en concreto.La experiencia que he tenido fue de improvisar,muy coloquial y haber seguido más el texto

# data[].attributes.body
samnatha rueda

# data[].attributes.body
REFLEXIÓN DEL MONÓLOGO

Una de las actividades que hemos hecho los alumnos del grupo de 2.2,en el proyecto de teatro en el  instituto Moisés Broggi el de ser un monólogo más de la película 400 golpes.

Lo hicimos en la sala de actos al miércoles 9/10/2019.

A continuación,David Arnaiz escogía aleatoriamente a un alumno,al alumno al que le tocaba salir tenía que comenzar con una frase que cogía a suertes,a partir de lo que había leído tendría que improvisar.

El objetivo era que interpretamos y después de la frase que principalmente  nos dio David Arnaiz.

Lo que he aprendido ha sido que cuando un monólogo sale al escenario,habla en voz alta de una escena en concreto.

La experiencia que he tenido fue de improvisar,muy coloquial y haber seguido más el texto.

Hecho por:Mohamed Chaibi

# data[].attributes.headline
REFLEXIÓN DE LA IMPROVISACIÓN RELACIONADA CON " 400 GOLPES" 

# data[].attributes.subject
REFLEXIÓN DE LA IMPROVISACIÓN RELACIONADA CON " 400 GOLPES" 

# data[].attributes.body
Nosotros, los alumnos de 2ndo, de la clase 2.2 en el proyecto de teatro hemos hecho varias actividades entre ellas la que voy a explicar ahora. En la sala de actos del instituto (Moisès Broggi) nuestro profesor de proyecto David Arnaiz, que también es nuestro profesor de castellano nos pregunó por un voluntrio pero nadie quiso salir así que le dijo a alguie que elija un número y a través de ese número saldría un persona. El objetivo de tal persona sería comenzar una improvisación relacionada con " 400 golpes" con la frase que pusiera en el apelito que haya sacado de la caja gris que el profesor tenía en las manos. Después de hacerlo unas cuantas veces el David lo complicó un poco y ahí es cuando me tocó salir a mi, pero ahora en vez de comenzar con la frase teniamos que hacer que el publico sintiesen lo que decía en el papelito, por ejemplo a mi me tocó: conseguir tener compasión y pena
entonces lo hice. Luego la cosa se complico mas, impidiendo que nosotros hablaramos, tenian que intentar interpretar sin hablar solo con gestos.

Me divertí muchísimo.

AISHA MONTENEGRO

# data[].attributes.body
Un matí, el grup de teatre de 2n d'ESO de l'institut Moisès Broggi, a la sala d'actes, esns vam posar en context. Havíem de improvisar un monòleg representant l'Antonie de la pel·lícula "els 400 cops" que havíem vist dies abans. El monòleg havia de ser del final de la pel·lícula.

Cada persona havia de sortir a l'escenari i tenia unes normes a seguir. Les primeres persones s'havien de basar en una música i començar el discurs amb una frase que havies escollit aleatòriament. Quan la dificultat va augmentar, t'havies de dirigir al públic o fer veure que hi havia la teva mare (mare de l'Antonie) al públic i dirigir-te a ella. Finalment vam haver d'escriure un monòleg diferent a la teva llibreta, individualment. No hi havia normes a seguir.

Amb aquesta activitat, em vaig desfogar molt. Vaig aprendre a improvisar jo sola i a connectar amb el personatge ja que em posava a la seva pell i sentia el que ell sentia. Després de fer aquesta activitat, tinc molta facilitat per improvisar jo sola, sense necessitar una referència o algú altre que em segueixi la història.

Amb tot això vull dir que per molt que t faci vergonya estar-te tu sol a l'escenari, aquesta activitat t'ajuda molt a l'hora de improvisar. A tots ens servirà per tenir més facilitat al escriure el guió ja que a través de una frase o una cançó,  pots escriure una escena sencera. Si tornéssim a fer l'activitat, jo afegiria més normes diferents o seguir el monòleg d'algú altre. Si jo tornés a fer en monòleg, intentaria transmetre més la emoció que hi ha darrere del discurs.

Nora Ruiz 2.2

# data[].attributes.body
Reflexió

Els alumnes de 2n d'ESO, de projecte de teatre, de l'institut Moisés broggi. Fa unes setmanes van veure la pel-licula Els 400 cops, d'això van Fer unes quantes activitats, a la sala d'actes (una espècie de teatre) entre elles improvisar el monòleg final de la pel-licula de 400 cops.

Vam fer unes improvisacions del monòleg finals de 400 cops, vam Fer aixo apartir d'unes frases que havíem d'agafar d'una capsa amb aquestes frases havíem de Fer un monòleg com si fóssim l'antoine (protagonista de 400 cops). Hi havíem molts tipus de frases, i vam fer molts tipus de monòlegs amb les frases. Jo crec que ho vam fer per assetge l'improvisació, perdre la vergonya i també per aprendre a ficar-me a la pell d'un personatge

Vaig aprendre una mica en ficar-me a la pell d'un personatge, abans no sabia res però després de Fer aquesta activitat me he fet una idea, també m'ha ajudat moltíssim a improvizar ja que abans nomes vam fer una activitat i ara en veig mes segur de vant de Fer una improvisació i per últim vaig aprendre a amb una frase fer un monolag

# data[].attributes.body
Un dia a la sala d'actes, els alumnes del projecte de teatre vam començar la classe fent un exercici conjunt, per concentrer-nos.

L'activitat consistia en que d'un en un sortíssim calmadament a l'escenari i un cop allà esperar a que tots haguéssim sortit. Però hi havia un requisit  que era que no podíem sortir dos alumnes alhora.Quan ja havíem sortit tots, fèiem el mateix però marxant de l'escenari. No havíem de seguir el mateix ordre. L'activitat ens va servir per concentrar-nos i aprendre a escoltar-nos els uns als altres.

Una de les dificultats de l'activitat era coordinar-se amb els companys, és a dir que has d'estar molt atent i fixar-te si un company té la intenció de sortir a l'escenari. També és difícil fer saber als companys que vols sortir per tant no només tu has d'estar concentrat sinó ells també. Vaig aprendre a seguir en el meu paper tot i sentir rialles i ha a profitar tot l'espai de l'escenari.

Si tornés a fer aquesta activitat intentaria fixar-me més amb els companys, per així poder millorar. També  respectaria més més als companys quan estan a l'escenari , perquè els vaig poder desconcentrar parlant o rient.
Bruna Hortal

# data[].attributes.body
Amb el David Arnaiz, el nostre professor de castellà i projecte, hem fet moltes activitats a l’aula. Una d’elles va consistir en arribar d’una punta de la classe a l’altre, però o havíem  de fer cantan. Aquesta activitat la vam fer a una hora de projecte, junt amb altres activitats.

L’activitat es feia en grups de quatre persones, que es posen en fila. La primera persona comença a cantar fins que el del seu darrere el talla cantan una altre cançó. El del darrere talla al del davant per una senyal que li fa el professor, el David Arnaiz. El que estava davant un cop l’havien avançat se’n anva al darrere de tot de la fila, així successivament fins arribar a l’altre punta de la classe. Jo crec que aquesta  activitat l’hem fet per tenir confiança amb els nostres companys i no tenir vergonya de cara quan toqui actuar.

A mi l’activitat de cantar em va servir per agafar confiança amb tots els companys, sobretot, amb els que no havia estat amb ells a la classe, el curs passat. També em va ajudar a saber improvitzar i pensar de manera ràpida, ja que havíem d’interrompre a la persona del nostre davant. Ara, gràcies aquesta activitat ja o tinc tanta vergonya a l’hora de fer activitats davant dels companys.

Ami em va agradar molt, perquè va ser molt  divertida i diferent a les activitats que feiem havitualment. Jo crec que si tornés a fer l’activitat, no tindria tanta vergonya, però com va ser el primer cop que vam fer una activitat d’aquest tipus doncs suposo que per això tenia més vergonya. Per a mi l’activitat va estar molt divertida, jo la veritat esque no li faria canvis ja que és molt divertit i sobretot quan algú no té ni idea de que cantar i es comença a inventar algo.

Aina Balbas Mani

# data[].attributes.body
Agnès Selva Pous

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.body
REFLEXIÓ DEL MONÒLEG
Marçal Moranta

# data[].attributes.body
REFLEXIÓN DEL MONÓLOGO

Mis compañeros y yo del proyecto de teatro un día por la mañana nos fuimos a la sala de actos del instituto Moisès Broggi. Allí hicimos unas actividades previas. David Arnaiz, el profesor, nos propuso hacer una actividad de improvisación a partir de la película “Los 400 golpes”. La actividad consistía en que sacabas un papel de dentro de una caja, ese papel tenía una frase con la que tenías que empezar tu soliloquio, pero el resto lo tenías que improvisar. Pero había una complicación, al principio del soliloquio a veces sonaba una canción que podía ser alegre, triste, rabiosa… Si la canción era triste tu soliloquio tenía que ser el contrario. Después de hacer este tipo de soliloquios teníamos que hacer lo mismo pero en algún momento de la improvisación teníamos que interactuar con el público preguntandoles cosas, acercándonos a ellos…

Con esta actividad he aprendido a improvisar muy rápido y que no hace falta vestirse del personaje para que te parezcas a él. Yo creo que tengo que esforzarme más en no tener tanta vergüenza en el escenario y que cuando tenga que actuar no me quede en blanco. Creo que puedo mejorar esto sin tener tanta vergüenza y pensando que estoy actuando en mi habitación sola. Clara Davies Canet

# data[].attributes.body
Martín rolando

# data[].attributes.body
Un dia vem fer una activitat bastant peculiar que tractava de anar desde al final de l'aula fins on es trovava al David al nostre professor .
S'havia de fer grups de quatre persones perqué no fos tant lios. Hu vem fer un dilluns en la hora de teatre del Moisés Broggi , en l'activitat tenies que sortir davant dels nostres companys i cantar la primera canço que ens venia per al cap fins que al de derrera te tallava.
Va sortir bastant bé i es van deserollar els grups correctement ja que conforma anaves veien als altres grups tu hu feies millor .L'objectiu de l'activitat era perdre la vergonya i també se concients de que en una obra de teatre o en un simple exercici tens de fer de tot.
Jo he aprés que no has de tindre vergonya si vols ser una bona actriu o actor. No havia fet aquesta activitat mai però si una semblant .
Si tornés a fer l'activitat al que feria per millorar al primer cop seria treurem la vergonya a cantar ,però la veritat es que he aprés molt i me divertit amb aquet exercici.
Duna Verdú Pintor

# data[].attributes.body
Lucas Martínez Zamora

Els alumnes de 2n d’ESO del projecte de teatre del Moisès Broggi han fet una activitat no molt comuna. L'activitat consistia en fer una fila de quatre quatre o cinc persones, el primer de la fila canta alguna cançó  durant uns pocs segons fins que el 2n l’intorrumpeix i l’anterior primer se'n va al radere de la fila (a poc a poc es va avançant). I així successivament fins arribar al final de la classe.

Aquesta activitat s’ha fet per ser més espontanis i dir el primer que se't passi per el cap. Al principi tu tenies alguna cançó pensada però hi havia un punt que cantaves qualsevol. Crec que per un futur no molt llunyà ens pot ser més útil. Per exemple quan haurem d'improvitzar. A molta gent li fa molta vergonya cantar i només ho fa en espais molt reduïts, i si en el teatre potser haurem de cantar més val que ens traiem aquesta vergonya tant comuna.

Gràcies ha aquesta activitat he après a dir l’ho primer que em passava pel cap i ser més espontani. També ha concentrarte si el públic riu o s’esvera. I per suposat perdre un mica la vergonya. Crec que segurament m’ha ajudat a tenir millor presència perquè no es noti que tinc vergonya. I per pensar que estic convençut del que estic fent.

L’activitat ha estat diferent però molt important per fer un pas endavant em molts espectes. Hauriem de ser més espontanis però crec que tot anirà sortint. Crec que hauríem de ser millor públic per no posar encara més nerviosos a les persones que estan actuant.

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.body
Andreu LC.

# data[].attributes.attachment_link.description
Get access to files anywhere through secure cloud storage and file backup for your photos, videos, files and more with Google Drive.

# data[].attributes.body
Max Gelabert

# data[].attributes.body
Nosotros los alumnos del proyecto de teatro de 2n de la ESO, la semana pasada fuimos a la sala de actos y el profesor David Arnaiz nos hizo salir a unos cuantos de la clase individualmente al escenario a hacer una improvisación sobre una película que vimos, titulada Los 400 golpes.
Él tenía una caja, en la cual dentro habían papeles con frases que había que leerla al principio o no, depende lo que te dijera el profesor y expresarte como si fueras Antoine cuando tenía las situaciones de rabia con su madre y su padre, y alguna vez ponía música y tenías que expresar la frase como fuera la música, es decir, si era lenta pues lenta... Y a veces el profesor te decía que tenía que ser al revés de la música, si era triste pues lo tenía que decir feliz.
Yo le dije al profesor que no quería hablar porque no sabía que decir y me dijo que no tendría que ,que tendría que hacer mímica pero lo haría cuando se acabara una canción que iba a poner y luego expresar como yo me sentiría si me pasara lo que le pasaba a Antoine, y luego bajar al escenario y hacer como si alguien fuera la madre de Antoine y hacerle lo que le harías como por ejemplo si le pegarías...
Cuando acabé de desahogarme con la supuesta "madre" tuvo que salir ella al escenario y hacer lo mismo que hice yo, pero cuando bajó del escenario en vez de pegar a la madre tuvo que hablar con ella, hacerle preguntas...
Yo con esta tarea he aprendido que no hace falta estudiarse un diálogo, sino que puedes improvisar.
Yo creo que tendría que mejorar en no tener tanta vergüenza y no quedarme en blanco, actuar como si no hubiese nadie.
Esta actividad me ha parecido interesante porque he aprendido cosas y si tuviese que volver a hacer esta actividad tendría que mejorar un poco el tono de voz, hablando mas fuerte.
Leire Arribas García.