# data[].attributes.attachment_link.title
Козацькі тренди. Різновиди військ та тактика бою у козаків

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Громадське радіо

# data[].attributes.attachment_link.title
Громадське радіо | Слухайте. думайте.

# data[].attributes.attachment_link.description
"Громадське радіо" - незалежна "розмовна" радіостанція, яка надає неупереджену, об'єктивну та достовірну інформацію й аналіз подій в Україні та світі.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
350 років тому поблизу Ніжина відбулася знаменита Чорна рада. Гетьманом тоді обрали запорізького кошового Івана Брюховецького, а його суперника - наказного гетьмана Івана Сомка та ще кількох козацьких старшин - невдовзі стратили. Саме на основі цих подій Пантелеймон Куліш написав перший український історичний роман "Чорна рада". Більше про те, як проходили вибори гетьмана і чим політичне протистояння у той час відрізнялося від сучасного, розповів Радіо Свобода історик Олексій Сокирко.

- На той момент в Україні була Гетьманщина, але чи це була єдина Гетьманщина, як за часів Богдана Хмельницького, чи вже Україна розділилася?

- Це був період, коли створена Богданом Хмельницьким держава почала розвалюватися. Козацька революція добігла кінця, і новостворена козацька держава поринула в період так званої Руїни, тобто громадянської війни, коли за владу боролися різні угруповання козацької старшини. На це все накладалися ще і зовнішні інтервенції сусідів. Це був складний період, коли державність була загрожена і зсередини, і ззовні. І, власне, початок 1660-х років ознаменувався тим, що в козацькому Гетьманаті виразно проявлялися дві течії в середовищі політичної еліти, одна з яких тяжіла до побудови такого собі козацького аналогу Речі Посполитої, де при владі була б покозачена шляхта. Друге угруповання козацької старшини бачило внутрішній устрій Гетьманату трохи інакше і більшою мірою орієнтувалося на Московську державу.

- Яку суспільну модель бачила та частина старшини, яка орієнтувалась на Москву?

- У дуже архаїчних формах, властивих козацькому війську ще до Хмельниччини. Якоїсь чіткості в тих козацьких політиків стосовно суспільного устрою і державного устрою не було, що і показали події Чорної ради. Але, якщо говорити про безпосередні передумови Чорної ради, то склалося так, що в козацькому Гетьманаті був обраний на початку 1663 року гетьманом Павло Тетеря, який перейняв булаву з рук Юрія Хмельницького, сина Богдана Хмельницького. Але владу Павла Тетері не визнало лівобережне козацтво: частково через те, що він дотримувався орієнтації на Річ Посполиту, частково через те, що у лівобережної старшини утворилося два угруповання, які почали боротися за владу.

- Отже, на правому березі Дніпра Павло Тетеря переймає булаву від Юрія Хмельницького. А що відбувається на лівому березі Дніпра?

- А на лівому - наказним гетьманом є переяславський полковник Яким Сомко. Сомки - це цікава родина. Скажімо, сестра Якима Сомка Ганна Сомківна була дружиною Богдана Хмельницького. Сомки входили до клану Хмельницького і, безумовно, їм була не байдужа доля булави.

- Кумівство процвітало?

- Це не кумівство навіть, це абсолютно нормальна форма патронально-клієнтарних стосунків, яка була властива абсолютно всім країнам Європи. Україна тут не була винятком. Те саме відбувалося в Речі Посполитій. Те саме відбувалося в Московській державі. Це відбувалося в західноєвропейських монархіях. Сомки були тими сірими кардиналами, які керували фактично Юрієм Хмельницьким. І коли він позбувся булави, і спритний Тетеря її вихопив з його рук - безумовно, що вони були незадоволені цим, і тому почали готуватися до елекції. Але в них виник конкурент - кошовий отаман Запорізької Січі Іван Брюховецький, який вирішив теж позмагатися за булаву. Але оскільки він, крім підтримки січовиків, нічого за собою не мав, а цього було замало, він заручився підтримкою Московської держави, московської дипломатії, з усіма відповідними наслідками.

- А на чию підтримку розраховував Яким Сомко?

- Сомко розраховував на підтримку старого реєстрового козацтва і старшини, значною мірою шляхетського походження, які зробили козацьку революцію, які ототожнювали Сомків із Хмельницькими, із цією харизматичною особою, українським Мойсеєм, Богданом Хмельницьким. Сомко розраховував, що ця частина козацтва його обов'язково підтримає.

- Реєстрове козацтво - більш заможне і консервативне. А запорізьке козацтво?

- Це зовсім інший світ, це степова вольниця, яка не прив'язана до якихось сталих політичних чи соціальних цінностей.

- Тобто вони, можна сказати, більш ліві і анархічні?

- Можна й так сказати.

- І яким чином вони виборювали одне в одного булаву? В чому тоді полягала політична боротьба? До кого апелювали?

Інститут козацьких рад, козацького парламентаризму мав багато архаїчних рис військової демократії ще з 16-го століття

- Проблема полягала в тому, що, насправді, інститут козацьких рад, козацького парламентаризму не був достатньо сформований. Він у собі мав дуже багато архаїчних рис військової демократії ще з 16-го століття. На той час, про який ми зараз говоримо, ці процедури не були описані законодавчо: хто має право обирати гетьмана, хто має право брати участь у цих радах, яке вони мусять мати представництво тощо. Насправді це все сформується більш-менш на теоретичному рівні на початку 18-го століття. Тільки десь в середині 18-го століття і вже за останнього гетьмана Кирила Розумовського стане якоюсь практикою. Зараз ми говоримо про час, коли все це відбувалося значною мірою стихійно.

- Але все одно мали ж обирати?

- Безумовно. Першочергове право участі в радах і безумовне право мало козацтво, лицарський стан, які й створили цю державу - аналог шляхти в Речі Посполитій. Там існував сейм, правда, більш інституціолізований, який обирав монарха, а тут - обирали гетьмана.

Сомко, і Брюховецький не поривали зв'язків із Московською державою і формально не розривали тих домовленостей, які були укладені ще Юрієм Хмельницьким. Виявляли певну вірність і відданість - можливо, десь вдавану - стосовно Кремля. Але оця навіть вдавана відданість диктувала умову, що цар мусить дати згоду на вибори гетьмана, і ці вибори відповідно мусять проходити під наглядом і з якоюсь участю, нехай опосередкованою, якогось представника Кремля.

- Тобто мають бути, як це зараз кажуть, міжнародні спостерігачі. А там - не міжнародні, а спостерігач із центру?

- Фактично виборами гетьмана керував московський боярин Великогагин.

- Даруйте, я трохи намагаюсь осучаснити матеріал. Отже, царський боярин, якого присилали з Москви - це був такий своєрідний Центрвиборчком, який казав: легітимно чи не легітимно?

- Так, але до цього Центрвиборчкому було долучено 8 тисяч московського війська. В цьому супроводі, безумовно, шалька терезів мала, безумовно, схилитися на бік того претендента, на боці якого був би Центрвиборчком.

- Ви кажете: не було чітко визначено, скільки має бути на раді людей. А як вибори відбувалися за таких умов? У мене складається враження - хто й скільки привів своїх...

- Так воно й було.

- Тобто, скільки Сомко привів людей і скільки Брюховецький?..

Коли в партії одного з претендентів було більше людей, то інший претендент, який почувався слабшим, вимагав перенести раду в інше місце

- Про це і розповідають очевидці, які говорили: коли в партії одного з претендентів було більше людей, то інший претендент, який почувався слабшим, вимагав перенести раду в інше місце. За той час, коли вони переїжджали на інше місце, він встигав долучити до себе більше свого електорату, озброєного, не зовсім тверезого, що в принципі теж було в традиції і шляхетського, і козацького парламентаризму.

- Тобто вигідно було організовувати раду на певній території з огляду на те, чиїх там більше прихильників постійно проживає?

- Безумовно. Хоча в даному випадку рада відбувалася для Брюховецького за складних обставин через те, що вона відбувалася поблизу Ніжина. Ніжинським полковником був Василь Золотаренко, який був ворогом Брюховецького і прибічником Сомка. Але козирем Брюховецького була наявність московського війська і московського боярина.

- Як відбувалася сама знаменита Чорна рада, про яку потім написав Пантелеймон Куліш перший український історичний роман?

- Вона тривала протягом двох днів - із 17 по 18 червня 1663 року. Такого голосування, до якого ми звикли, достатньо організованого, не могло бути в принципі, через те, що це відкрите поле. Хто голосніше кричить, як це показують у фільмах - так теж, очевидно, не було.

- А як? Руки піднімали?

- В першу чергу, відбувалися воти - так це називалося в 17-му столітті - це схвальні вигуки членів ради. Зібралося вузьке коло, де були самі претенденти на булаву - вони були в оточенні старшини, тобто це полковники, сотники, генеральна старшина, січова старшина, січові полковники, яких з собою привів Іван Брюховецький. І в цьому колі, яке можна обчислити приблизно трьома-чотирма сотнями людей, в оточенні московського війська, бо фактично на другий день рада відбувалась безпосередньо в таборі московського війська - там і було зроблено вибір на користь Івана Брюховецького. Але знову ж таки, тут важко застосувати сучасні критерії з точки зору кількості голосів, учасників, легітимності, оскільки це регулювалося звичаєвим правом.

- Ви кажете: була старшина, але рада називається чорною. Чорною, наскільки я розумію, називали ті ради, де брав участь простолюд?

Знаємо випадки, коли Хмельницькому подібні ради доводилося розганяти через те, що цей натовп ставав некерованим

- Чорна - там, де брала участь чернь війська Запорізького. Це найнижчий прошарок козацтва, Чисельність реєстрів змінювалась, вона то скорочувалась, то збільшувалась.

Але це була не єдина в нашій історії чорна рада. Між іншим, рада, на якій обирали Івана Мазепу, була класичною чорною радою. Це випадок, коли старшина не зовсім навіть могла контролювати своїх прибічників. Тобто оцей плебс, так би мовити, який нуртував довкола цього табору, і дав назву цій раді. Кожен із претендентів намагався побільше стягнути людей, і дуже часто вони ставали заручниками цього. Ми знаємо випадки, коли Хмельницькому подібні ради, коли він намагався заручитися підтримкою низового козацтва, доводилося розганяти через те, що цей натовп ставав некерованим.

- А чому ця рада в історії набула такого негативного забарвлення?

- Значною мірою цей негатив склався уже набагато пізніше, коли у 18-му столітті козацькі літописці кинули ретроспективний погляд на Руїну, яка пошматувала козацьку Україну, фактично її знищивши, віддавши один шматок Польщі, інший - Москві. Власне, вони огорнули її таким чорним серпанком, крепом трауру. І потім підхопили уже романтики 19-го століття, і Куліш, який зробив з неї подію, яка, з його точки зору, була однією з ключових. По-перше, вона утвердила на гетьманстві Івана Брюховецького через наполягання московського боярства. Фактично шантаж і силовий тиск, який відбувався на цій раді, повторюю ще раз, вона відбувалася в таборі московського війська, в оточенні стрілецьких мушкетів, дуже важко було сумніватися...

- Кого треба обирати?

Брюховецький взяв курс на подальшу інтеграцію Гетьманату до Московської держави, яка принесла тільки негативні наслідки

- Так. Наслідком Чорної ради стала розправа Брюховецького над своїми опонентами - всі вони були страчені восени 1663 року. Брюховецький взяв курс на подальшу інтеграцію Гетьманату до Московської держави, причому дуже швидку, необдуману, яка принесла тільки негативні наслідки. Брюховецький збільшив кількість московського війська в лівобережній Гетьманщині. Він провів перепис і запропонував ввести нові податки, які мали б сплачуватися в царську скарбницю. В 1665 році він відвідав Москву - це був перший український гетьман, який відвідав Кремль. Там отримав боярський титул, між іншим. Але отака промосковська політика не була наслідком москвофільства.

- Але Сомко теж був лояльний до Москви?

- Так, він теж був лояльним, але вони обидва не були москвофілами. Вони були політиками, яким був потрібен союзник. Просто питання полягало в тому, якою вартість буде цього союзу і що доведеться заплатити. Брюховецький був гетьманом 5 років. Між іншим, що цікаво - він був скинутий з гетьманства і вбитий практично за 10 днів рівно через 5 років після Чорної ради. Фінал гетьманства Брюховецького ознаменувався дуже потужним антимосковським повстанням у Лівобережжі, яке він і очолив. Тобто оці 5 років інтеграції його переконали в тому, що це тупиковий шлях і, очевидно, він може взагалі позбутися всього, в тому числі і булави.

- А як так сталося? Людина послідовно виказувала свою лояльність Москві, погодилась запровадити податки...

- По-перше, він побачив, що це не сприймає і козацтво, і міщани. По-друге, він переконався в тому, що не в інтересах Москви зберігати якийсь суверенний статус Гетьманату, а це вже загрожувало його владі. І зрештою, це нормально, бо, як і в кожного нормального політика, в нього не було вічних союзників, а були вічні інтереси збереження влади, її посилення. І цей союзник для нього став неактуальним, але він настільки сильно зблизився з ним і настільки був залежним, що розрив був дуже-дуже болісний. Він заплатив за нього життям.

- Це була типова ситуація, що Іван Брюховецький - претендент, який переміг, стратив Якима Сомка - претендента, який програв - і його оточення?

- Ні, це нетипова ситуація. Якщо подивитися на попередні ради і на наступні, то ми там цього не бачимо. Наприклад, коли обирали Івана Мазепу, він був перед гетьманством генеральним осавулом - це в ієрархії генеральних старшин не найвищий ранг. Вищим рангом був генеральний обозний, і цю посаду на той час обіймав Василь Дунін-Борковський, дуже родовитий козацький старшина, набагато заможніший, ніж Мазепа. Але шальки терезів схилися на бік Мазепи в той період, але Борковський тихо-мирно продовжував дослужувати на своєму уряді і за гетьманства Мазепи.

В даному випадку, коли ми говоримо про Брюховецького і Сомка, йдеться про особисту ворожнечу, яка була протистоянням не на життя, а на смерть. Крім того, Сомка ненавиділо запорізьке козацтво через те, що він під час Гетьманства Виговського дуже жорстоко розправився із запорізькою залогою в Гадячі, полягло дуже багато запорожців. Запорожці, очевидно, не подарували йому цього. І саме з їхньої намови і, зрештою, для того, щоб підбадьорити союзників, Брюховецький і зважився на цей крок - на страту.

- Виконав забаганки свого електорату?

- Так. І це відповідало його інтересам. Бо це були вороги смертельні.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода украина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбасс реалии

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода україна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
схеми корупція в деталях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбас реалії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Шурхало

# data[].attributes.attachment_link.title
У ХVII столітті електорат був озброєним і не зовсім тверезим - історик

# data[].attributes.attachment_link.description
350 років тому поблизу Ніжина відбулася знаменита Чорна рада. Гетьманом тоді обрали запорізького кошового Івана Брюховецького, а його суперника - наказного гетьмана Івана Сомка та ще кількох козацьких старшин - невдовзі стратили. Саме на основі цих подій Пантелеймон Куліш написав перший український історичний роман "Чорна рада".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Козаки - це гримуча суміш войовничості й волелюбності. Чимало з них гнули спину на панських полях, аби вже незабаром створити справжній оазис свободи.
Секрет їхнього успіху тримається на трьох китах: фізична досконалість, кодекс честі та доблесне керівництво.

Потрапивши на Січ, ніхто не отримував розписаних правил поведінки. Їх передавали усно і це перше чим приголомшували новачків.

За вбивство побратима винного кидали у вириту яму, зверху ставили труну із жертвою й обох засипали землею. Спаде комусь на думку хильнути хмільного під час морського походу - в ту ж мить опинявся за бортом.

Коли на території Січі хтось знаходив загублену річ, то прив'язував її на три дні до стовпа, доки її не забере власник. Якщо річ і далі там висіла, то козак мав повне право її забрати. Але якщо він просто вирішить вкрасти, то вже його прив'язували на три дні до стовпа, а кожен перехожий зобов'язувався відгамселити негідника палицею.

Утім така жорстокість мирно співіснувала з цілком демократичним ладом. Жодних самовільних рішень гетьмана - тільки загальні збори й голосування шапками. За яке питання їх злетить угору більше, те й ухвалять.

Головна вимога до козаків - тримати себе в бездоганній формі. Військовий вишкіл переривався лише на час походу. Новачкам так пояснювали фізичний мінімум, яким повинен володіти козак: на коні реп'яхом сидіти, шаблею рубати й відбиватися, з рушниці гострозоро стріляти.

Щовесни над дніпровськими порогами козаки влаштовували змагання з веслування поперек бурхливої річки. Найвправнішим вважали того, хто приведе свій човен точно навпроти місця старту.

Якось мандрівник з Італії Альберто Віміт заїхав на Січ поглянути на устрій козаків. Декілька днів перебування серед українців і він захоплено написав у своєму щоденнику, що ця "республіка може уподібнюватись спартанській, а козаки можуть змагатися зі спартанцями за суворістю свого виховання"

Не дивно, що в 17 столітті запорізькі козаки були військом, з яким рахувалась і Європа і Близький схід.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вражаючі факти з життя українських козаків

# data[].attributes.attachment_link.description
Козаки - це гримуча суміш войовничості й волелюбності. Чимало з них гнули спину на панських полях, аби вже незабаром створити справжній оазис свободи. Секрет їхнього успіху тримається на трьох китах: фізична досконалість, кодекс честі та доблесне керівництво. Потрапивши на Січ, ніхто не отримував розписаних правил поведінки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацькі тренди. Аксесуари

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зруйнування в 1593 році Січі на Томаківці переконало запорожців у потребі перенести військові укріплення в інше місце. В тому ж році вони заснували нову Січ на Базавлуці.

Острів Базавлук лежав приблизно в 20 - 30 км на південний захід від Томаківки, в тому місці, де у Дніпро впадають три його притоки - річки Чортомлик, Підпільна і Скарбна. Острів нагадував прямокутний трикутник завдожки 2 км. Він був ближче до правого берега Дніпра.

Запорожці швидко насипали на острові земляні вали і збудували дерев'яні палісади. Ці укріплення були згодом обкопані глибоким ровом. Щоб зробити острів неприступним і взимку, козаки, як розповідав італієць Гамберіні (1584 р.), за словами козацького отамана, прорубали ополонки на річці. Коли ополонки вкривалися тонкою кригою, їх засипали снігом. Ворога, який намагався підійти по льоду до острова, чекала тут неминуча загибель.

Вали і палісади з'єднувались вартовими межами, утворюючи власне Січ (фортецю), із бійниць якої визирали жерла гармат і дула козацьких самопалів. Посередині фортеці був майдан, що відігравав важливу роль у житті Січі. На майдані відбувалися козацькі ради, де вирішувались військові справи, обирали старшину тощо. Навколо майдану містилися військові установи - канцелярія, пушкарня, склади, будинки старшини і т. ін. Там же були кузні й інші майстерні, де лагодили й виготовляли зброю, робили порох. На майдані стояли військові литаври * і стовп, біля якого карали провинних. Нарешті, січовий майдан півколом обступали довгасті низькі будинки - курені, зроблені з обмазаного глиною тину і вкриті очеретом **. У куренях жили козаки січової залоги, а також новоприбулі на Січ втікачі.

* Литаври - ударний інструмент, що. складався з металевої, найчастіше мідної, півкулі й обруча з натягнутою на нього шкірою.

** Пізніше курені будувалися з колод. /166/

Підступи до Січі охоронялись вартовими вежами, виставленими далеко в степу. Козак, стоячи на вежі, уважно вдивлявся у далечінь. Помітивши ворога, він запалював купу сухої трави або хмизу ***, припасених раніше на вежі, плигав на коня, що стояв внизу під сідлом, і гнав до найближчого спостережного пункту ****. Полум'я і стовп диму, що здіймався до неба, сповіщали про наближення небезпеки. Цей сигнал передавався від вежі до вежі, і швидко всі мешканці довідувались про появу ворога.

На південний захід від Базавлука русло Дніпра помітно ширшало (до 7 км). В цьому місці Дніпро був усіяний величезною кількістю переважно багнистих великих та малих острівків, зарослих очеретом. Численні звивисті проходи між ними являли собою справжній лабіринт, небезпечний для всякого ворога. Тут, у схованках, на ворога чекали гармати, там же снували на човнах козацькі чатові. Увесь цей комплекс островів разом з побудованими на них укріпленнями дістав назву Військової Скарбниці. В ній же стояла козацька флотилія. За переказами, тут запорожці ховали військовий скарб та інші коштовності. Доступ до Скарбниці стороннім заборонявся. Надзвичайно цікаві відомості про побут запорожців знаходимо у Боплана: "Коли вони вирішують іти війною на татар або помститися їм за грабежі і наскоки, то вибирають осінню пору. Для цього відправляють на Запорожжя усе необхідне для бойових дій і походу, для спорудження човнів і взагалі все, що, на їхню думку, може у поході знадобитись" 1.

*** Пізніше замість трави чи хмизу запалювали кухви з живицею.

**** Такі пости у XVIII столітті мали назву бекетів (пікетів). 1 Боплан Гійом Левассер де. Опис України. С. 70.

Наприкінці XVI століття господарство Запорожжя значно розширилося. Збільшилась кількість зимівників, а також рибних та інших промислів. Пожвавлення господарської діяльності призвело до -посилення нерівності серед козаків. Заможні козаки, що міцно осіли в своїх зимівниках і на промислах, широко використовували працю втікачів, які шукали на Запорожжі порятунку. Маса простого люду, що скупчувалася за порогами, була відома австрійському послу Лясоті під принизливою назвою "чернь". Лясота, хоч і не довго пробув на Запорожжі, помітив, що є серед них (козаків. - В. Г.) багато бід/167/няків 2. Ця біднота - "сіромахи", як їх називали на Запорожжі, шукала заробітку у власників зимівників, промислів, суден, тобто у тих, кому, за словами Лясоти, "там добре живеться" 3. Ось як малює стародавня народна дума про козака Ганжу Андибера зовнішність сіромахи:

На козаку, бідному нетязі,

Три сиром'язі,

Опанчина * рогозовая,

Поясина хмельовая.

На козаку, бідному нетязі, сап'янці -

Видно п'яти й пальці,

Де ступить - босої ноги слід пише.

А ще на козаку, бідному нетязі, шапка-бірка -

Зверху дірка,

Хутро голе, околиці біг має -

Вона дощем покрита,

А вітром на славу козацьку підбита...

Про бідність запорозької голоти говорять також численні народні приказки і прислів'я, наприклад: "Козак - душа правдивая - сорочки не має", "Сидить козак на стерні та й штани латає, стерня його в спину коле, а він штани лає", "Прокляту матір ма - ні сорочки, ні штанів - одна клята сірома" та інші. Але не треба думати, що сіромаха приречений був на таке жалюгідне існування. Під час успішного походу на його долю випадала різна здобич, та вона не довго затримувалась у його руках. Не були сіромахи і безправними. Про це оповідає той же Лясота, згадуючи поведінку козацької черні під час обговорення пропозиції цісаря про вступ до нього на службу 4. Підкреслимо, що саме ця сірома була найбільш активною у військових справах не тільки під час повстань, а й укрилася славою в походах проти татар і турків, та навіть в рядах найманих військ під час Тридцятилітньої війни.

Статечне козацтво вважало за краще займатися господарчою діяльністю, а пізніше стало наймати сірому замість себе у військові походи.

2 Жовтень. 1984. № 10. С. 105.

* Опанчина - верхній одяг.

4 Жовтень. 1984. № 10. С. 104.

Заможні козаки вбиралися в дорогі каптани або жупани з червоного і синього єдвабу чи сукна, що застібались до самого підборіддя, в сукняні кунтуші з відкри/168/ тими рукавами, оздоблені золотим або срібним позументом і ґудзиками, в широкі шаровари червоного або синього кольору. Жупан підперізувався довгим шовковим паском, що кілька разів обмотувався навколо стану. На голові носили сукняну шапку з довгим звислим верхом із китицею на кінці, пообшивану дорогим хутром, або смушкову шапку, сукняний верх якої був прикрашений золотим або срібним позументом. Взувались заможні козаки в червоні сап'янці, часто підбиті срібними підковами. Щоб домалювати вигляд запорозького козака, слід додати, що всі козаки голили, за звичаєм, бороду і голову, залишаючи довгі звислі вуса й оселедець, що спускався з маківки голови на лівий бік і часто намотувався на вухо.

Зброя козаків складалася з самопалів (рушниць) різного калібру і виду, з кремневим замком, а також з пістолів, які застромлювали за черес 5. З холодної зброї обов'язковою супутницею козака була широко відома козацька шабля. Вона прив'язувалась до череса з лівого боку двома вузькими пасками. Цю свою неодмінну зброю козаки ласкаво звали "шаблею-сестрицею", "ненькою рідненькою" тощо. Поширені були також бойові ножі, запоясники (кинжали), келепи (рід бойового молота) або чекани, довгі списи з металевими наконечниками, ощепи (списи з гаками для стягування вершника з коня) та ін. Списи мали ще й інше призначення у запорожців - ними користувалися при переході через багно: в цьому випадку одні списи клали на землю в два ряди вздовж, а інші в кілька рядів поперек у вигляді грат; на таких ґратах робили примостку з того, що було поблизу. Такими бойовими обладунками, як шолом, панцир, лати, що були поширені у війську того часу, козаки майже не користувалися. Порох і кулі запорожці носили у ладунках (шкіряна торбина) або в чересах (патронташ), які вішали навхрест через груди.

5 Гамберіні, наприклад, писав про козаків: "Зброя їх - шаблі і рушниці, стріляють вони без похибки".

Запорозьким козаком вважався кожен, хто по прибутті до Січі вписувався у військовий список. Деякі історики зазначали, що стати козаком було нелегко. Д. Яворницький, наприклад, писав, що для цього треба було відповідати п'яти умовам: бути вільним, не мати сім'ї, тобто бути одинаком, знати українську мову, бути православ/169/ним і пройти на Запорожжі підготовку з військової справи не менше як за сім років 6.

6 Эварницкий Д. История запорожских козаков. СПб. 1892. T. l. C. 184 - 185.

Не з усім цим можна погодитись. До запорозького "товариства" найчастіше приймався кожен прибулий до Січі, якщо мав бажання стати козаком, за винятком, зрозуміло, тих, хто з якихось причин викликав підозру у січовиків. Що ж до приналежності до православ'я, то ця умова справді існувала. Відомо, що серед запорожців зустрічались також представники інших національностей. Польський посланець Пясочинський, наприклад, даючи пояснення в 1601 році турецькому урядові, говорив, що серед запорожців е "і поляки, і московитяни, і волохи, і турки, і татари, і євреї і взагалі люди всякої мови". Однак усі вони, крім, звичайно, православних (московитян і волохів), перебуваючи на Запорожжі, приймали православ'я.

Разом з тим запорожці, хоч і виступали захисниками православ'я, були відомі своїм вільнодумством. Звернемось до популярної на Запорожжі пісні:

Славні хлопці-запорожці

Вік звікували - попа не видали;

Як забачили тай у полі цапа,

Отаман: "Оце, братці, - піп, піп!"

Осавул каже: "Ще я й пригощався!"

Славні хлопці-запорожці

Вік звікували - попа не видали;

Як забачили тай у полі скирту,

Отаман і каже: "Ото, братці, - церква".

Осавул каже: "Я в ній сповідався".

У цій же пісні в жартівливому тоні говориться про так звану безшлюбність запорожців:

Славні хлопці-запорожці

Вік звікували - дівки не видали;

Як забачили на болоті чаплю,

Отаман каже: "Ото, братці, - дівка!"

Осавул каже: "Ще я й женихався!"

А кошовий каже: "Ще я й повінчався!"

Справді, безшлюбність була частим явищем на Запорожжі. Сірома, що становила помітну частину козацтва, не могла мати родини через своє становище. До того ж треба додати повне щоденної небезпеки життя на Запорожжі в безпосередньому сусідстві з ворогами. Через це жінкам, за звичаєм, входити в Січ було заборонено. За/170/ можні козаки, проте, а пізніше й бідні, часто мали родини. Вони мешкали в запорозьких слободах і на волості. Кожен прийнятий у козаки приписувався до певного куреня. Число куренів збільшувалося разом із збільшенням запорозького козацтва. У XVIII столітті куренів було вже тридцять вісім *. Назви деяких куренів дають підставу припустити, що вони спочатку об'єднували людей з певної місцевості - земляків. Так, мабуть, виникли назви куренів Канівського, Корсунського тощо. Куренем звалось не тільки приміщення, в якому мешкали січові козаки. Курені були водночас і військовими одиницями, з яких складалось запорозьке "товариство". Усі обов'язки, пов'язані з військовою справою, виконувалися відповідно з належністю козака до певного куреня і за наказом курінного отамана. Всіма курінними справами відав курінний отаман.

Будучи членом запорозького товариства, козак зобов'язувався відбувати "по черзі" військову службу. Головним місцем відбування служби була Січ. Козак мав з'явитися сюди за першим наказом курінного отамана. Одна частина козаків відбувала службу в січовій залозі, інша - виконувала вартові обов'язки в степу, на службі у військовій флотилії, артилерії тощо. До служби козак мав прибути із власною зброєю, обладунками, одягом і харчами.

Іноді траплялося, що козаки посилали на службу замість себе наймитів. Про це можемо довідатись із народної пісні:

Та чую загадано та заповідано

Усім козаченькам та в військо йти:

У кого є сини, то висилати,

А в кого нема, - то наймати 7.

* Канівський, Корсунський, Уманський, Брюховецький, Леушківський, Пластунівський, Дядьківський, Платніровський, Ведмедівський, Пашківський, Кушівський, Кисляківський та ін.

7 Исторические песни малорусского народа. С. 314.

Головна влада на Запорожжі належала військовій раді. Вона скликалась для вирішення найважливіших питань, зокрема про участь війська у війні, обсяг і характер повинностей, обрання кошової (військової) старшини. Право участі у раді мали всі без винятку козаки. Скликаючи козаків на раду, довбиші били у військові литаври. На раду скликали також пострілами із січових гармат. Зібравшись на майдані, козаки ставали в коло. Ті, кому бракувало місця, вилізали на дахи куренів, на /171/вали 8. Військовий осавул виносив військові клейноди - прапор і бунчук * і ставив їх посеред кола. Після цього у святковому вбранні на майдан виходила військова старшина. Кошовий отаман тримав у руці булаву, суддя - військову печатку, писар - великий срібний каламар. Старшина ставала під бунчуком, знімала шапки і вклонялася "товариству" на всі чотири сторони. Кошовий оголошував справу, яку треба було вирішити, і рада починалась. Ось як переказував А. Рігельман вибори старшини (друга половина XVIII століття). Ставши під прапором і бунчуком, кошовий отаман звертався до козаків зі словами: "Панове молодці! Чи не будете сього року, по старих ваших звичаях, інших нових старшин обирати, а старих скидати?" 9. Якщо рада вимагала переобрання, старшини клали на землю свої шапки і познаки влади та, дякуючи за виявлене раніше довір'я, покидали коло. Ті, кого обирали, за звичаєм двічі відмовлялися від познак влади і приймали їх тільки після третього запрошення. При цьому новообраному кошовому отаману козаки тут же клали на голову землю, яку жменями брали просто з-під ніг, "хоч би й багнюка на той час трапилась" 10. Так обиралася вища, тобто військова старшина - кошовий отаман, що був головою війська, суддя, писар і осавули, помічники отамана у військових справах. Курінні отамани обиралися не на військових, а на курінних радах. Військова рада часто не відігравала вирішальної ролі у житті козаків.

* Источники для истории запорожских козаков / Изд. Д. И. Эварницкий. Владимир. 1903. Т. 2. С. 1780.

* Бунчук - довгий держак, зверху якого сяяла мідна, а іноді й золота куля із звисаючим пучком волосся у вигляді кінського хвоста.

9 Летописное повествование о Малой России Ч. 4. С. 75.

10 Там само. С. 75. Цей звичай мав символічне значення. Вибраний мав пам'ятати, що він ніщо перед "товариством".

Велике значення мала і старшинська рада, в якій, крім військової старшини, завжди брали участь курінні отамани і "вельможні", "кращі", або "старі" козаки, тобто впливові козаки, частина з яких вж"е раніше виконувала старшинські обов'язки. Бувало, що постанови, схвалені на неофіційній раді, старшина проводила на військовій раді навіть тоді, коли вони відверто суперечили інтересам основної маси козацтва. Постанови на раді приймались голосними вигуками присутніх. Коли пропозицію схвалювали, козаки підкидали вгору шапки. Спроби старшини нав'язати свою волю основній масі ко/172/зацтва викликали обурення і навіть повстання. Тоді козаки скликали раду, де й вирішували свої справи, обираючи своїх старшин. З приводу обрання старшини ксьондз С. Окольський писав: "Придивившись до цієї старшини, треба визнати, що обираються туди не звичайні люди і не перший-ліпший, особливо в тих випадках, коли вони (козаки) піднімають руку на... короля, його гетьманів і жовнірів" 11.

Таким чином, суспільно-політичній організації козацтва були притаманні значні риси демократизму. Демократизм цей виявлявся у визнанні рівних прав за всіма козаками на користування землею, при участі в радах, виборі старшини і т. д. Козацьке самоврядування принципово відрізнялося в цьому розумінні від тих порядків, які панували там, де політична влада цілком належала феодалам.

Тяжкі умови життя, постійна військова небезпека виробили у запорожців високі моральні і фізичні риси: прагнення свободи, мужність, стійкість, хоробрість, витривалість, спритність, винахідливість. Той же ксьондз Окольський писав: "Хоч серед козаків немає ні князів, ні сенаторів, ні воєвод, проте є такі люди, що якби не було законів проти плебеїв, то серед них знайшлись би гідні називатись рівними по хоробрості Цінціннату чи Фемистоклу" 12. Інший сучасник Боплан писав: "Вони кмітливі і проникливі, дотепні і надзвичайно щедрі, не побиваються за великим багатством, зате дуже люблять свободу, без якої не уявляють собі життя". Козаки, продовжує він, "усі високі, відзначаються надзвичайною силою і здоров'ям", "вони дуже рідко вмирають від хвороби, хіба у глибокій старості, більшість кінчає життя на полі битви" 13.

11 Мемуары, относящиеся к истории Южной Руси. Вып 2 С. 243 - 244.

12 Там само. С. 302 - 303.

13 Боплан Гійом Левассер де. Опис України. С. 26.

Козаки легко терпіли голод і спрагу, спеку і холод. Вони могли тривалий час перебувати під водою, тримаючи у роті очеретину, тощо. Під час походів козаки споживали тільки сухарі і соломаху (вариво з борошна або пшона). Вживання спиртних напоїв під час походу вважалось неабияким злочином. "Козаки відзначаються тверезістю під час походів і на війні", "а коли знайдеться між ними в поході якийсь пияка, отаман одразу ж наказує викинути його в море. Їм забороняється брати в /173/ морський похід чи на бойові операції горілку і вони дотримуються цього дуже строго" 14, - писав Боплан.

Відвага і сміливість запорозьких козаків викликали подив сучасників, у тому числі ворогів. Турецький літописець Наіма (XVII століття) так висловлювався про запорожців: "Треба впевнено сказати, що неможливо знайти на землі більш хоробрих людей, які б так мало піклувалися про своє власне життя і так мало боялися б смерті" 15.

У постійній боротьбі з ворогами запорожці створили самобутнє військове мистецтво. Вони були витривалими піхотинцями, влучними стрільцями, моторними вершниками, вправними гармашами, сміливими мореплавцями. Запорожці, піхотинці переважно, відзначалися великою майстерністю при будівництві польових укріплень. Для цього вони, крім зброї, брали на війну, за словами Собеського, сокири, лопати, мотузки тощо. Звичайним укріпленням на війні були шанці з високими земляними валами. Коли умови не дозволяли копати шанців, козаки ставили табір з возів. У цьому разі вони перекидали догори вози, тісно їх зв'язували або сковували ланцюгами, повернувши голоблями в бік ворога "подібно до рогатин, - писав С. Окольський, - для того, щоб не пустити ворога до самих возів" 16. При тривалій облозі вози засипали землею. Засівши за "валом", козаки відбивались від ворога. Такий табір був для нападника страшним укріпленням. Боплан писав, що, як він сам бачив, у такому таборі сотня козаків могла відбити цілу тисячу поляків і ще більше татар 17. За Бопланом: якби козаки мали таку ж кінноту, як і піхоту *, їх взагалі не можна було б подолати" 18.

У військовій справі запорожці були надзвичайно винахідливими, вдаючись до різних воєнних "хитрощів". Інсценувавши, наприклад, втечу з табору, вони чекали, поки ворог кинеться грабувати покинуте майно, а тоді раптово нападали на нього. Дуже часто навколо табору робили різні схованки, зокрема "вовчі ями", на дно яких вкопували кілки з піднятими гострими кінцями догори.

14 Там само. С. 69.

15 Collectanca. T. 1. C. 181.

16 Мемуары, относящиеся к истории Южной Руси. Вып. 2. С. 230.

17 Там само. С. 303.

* В XVI - на початку XVII століття запорожці воювали здебільшого пішими рядами.

18 Боплан Гійом Левассер де. Опис України. С. 71./174/

Щоб дезорієнтувати ворога, козаки часом переодягалися в його одяг тощо. С. Окольський писав, що шляхтичі, оглядаючи козацький табір під Солоницею 1638 року (після підписання перемир'я), не могли надивуватися тому, як талановито там зроблені "воєнні хитрощі, схованки, засідки, пастки" 19.

Значний військовий досвід запорожців став для українців джерелом, з якого вони черпали високі зразки військової майстерності. Запорозькі козаки зробили цінний внесок не тільки у військову справу, а й в. інші сфери культури України. Ними створено видатні твори художнього слова, зокрема думи і пісні. Багато дум присвячено тяжкій долі невільників, що страждали на чужині. Ці твори виховували почуття ненависті до поневолювачів, зокрема до турецько-татарських завойовників, а також любов до батьківщини і народу. В одній із дум розповідається про те, як нещасні невільники у страшних муках

Угору руки підіймали,

Кайданами забрязчали...

Кайдани залізом ноги повривали,

Сирая сириця до жовтої кості

Тіло козацьке проїдала...

Поневолювачів не можуть зворушити ніякі страждання і зойки полонених. Турецький паша наказує яничарам ще дужче зв'язати їх, а непокірних стратити. Яничари виконують цей наказ паші:

Із ряду до ряду захожали...

По тричі в одному місці бідного

невольника затинали,

Тіло козацьке коло жовтої кості оббивали,

Кров християнську неповинну проливали.

Чимало дум оспівують героїчну боротьбу козаків з турками. Ось дума про славного отамана Самійла Кішку. Визволення невільників дума зображує як найблагородніший подвиг. Побачивши на морі турецьку галеру, Кішка наказав козакам розпочати бій, знищити турків і визволити невільників. Звертаючись до козаків, він каже:

Хоть по дві гармати набивайте,

Тую галеру з грізної гармати привітайте,

Гостинця їй дайте:

Як турки-яничари, то у пень рубайте,

Як бідний невільник, то помочі дайте.

19 Мемуары, относящиеся к истории Южной Руси. Вып 2, С. 268./175/

Виявили себе запорожці й талановитими дипломатами. Вже у другій половині XVI століття запорожці втручаються в справи сусідніх держав. "Школою "міжнародної" політики козаччини, - як влучно зауважив Дмитро Дорошенко, - послужили до певної міри молдавські справи" 20. Наприкінці XVI століття деякі держави почали визнавати значення козацтва як військової і політичної організації. В 1593 році на Січ прибув Хлопицький, якого пізніше козаки обрали полковником 21, з дорученням від австрійського імператора Рудольфа II. На цей час слава про воєнні звитяги запорожців поширилась далеко за межі України. Особливу зацікавленість до запорозького козацтва виявляли ті європейські держави, яким безпосередньо загрожувала небезпека з боку все ще могутньої Оттоманської імперії *. Австрійський імператор, намагаючись завдати удару Туреччині в той час, коли вона була знесилена війною з Персією, наполегливо шукав спільників. Хлопицький обіцяв імператорові при допомозі старшини кинути проти турків (або їх вассалів-татар) 8 - 10 тисяч козаків *. Однак козацького війська Хлопицький на Січі не застав. Ще до його прибуття козаки "приблизно за два тижні до Великодня вирушили, ризикуючи тілом і життям, у море", щоб напасти на Білгород (Аккерман), де зібралось "багато люду, вершників і піших яничарів" 22, а також турків з Білгорода.

Напавши на Білгород, козаки під проводом гетьмана Лободи, розгромили яничар, зруйнували і спалили місто 23. Козаки, як бачимо, ще до місії Хлопицького подали важливу допомогу австрійському цісарю.

Наступного року австрійський уряд відрядив до запорожців Еріха Лясоту, якого супроводжували Яків Генкель ** і відомий вже нам Станіслав Хлопицький.

20 Дорошенко Д. Нарис історії України. Варшава, 1932.

Т. 1. С. 186.

21 Лясота Еріх зі Стеблева. Щоденник // Жовтень. 1984. № 10. С. 107. Станіслав Хлопицький - шляхтич з Перемишльської землі, вступив у переговори з австрійським урядом про залучення козаків на службу до цісаря.

* На кінець XVI століття при Селимі II (1566 - 1574) турки завоювали Аравію, виграли трьохлітню війну з своєю суперницею в торгівлі на Середземному морі - Венецією (1570 - 1573), віднявши у неї острів Кіпр, 1574 року оволоділи Тунісом.

* Війна Австрії з Туреччиною почалася в 1593 році.

22 Жовтень. 1984. № 10. С. 107.

** Яків Генкель фон Донкерсмарк вважався в Австрії знавцем польсько-українських відносин.

По. /176/ дорозі до них приєднався російський посланець Василь Никифорович з загоном козаків.

9 червня вони прибули, як пише Лясота, "до острова, званого Базавлук, що в рукаві Дніпра біля Чортомлика, або як вони кажуть, при Чортомлицькому Дніприщі, приблизно 2 милі. В той час на ньому був козацький табір" 24. Назустріч посланцям було вислано кількох найбільш знатних козаків, які від імені всього товариства привітали їх. Наблизившись до острова, посланці почули вибухи гармат. Так їх зустрічали запорожці.

У зв'язку з тим, що "31 травня гетьман Богдан Мікошинський * на 50 галерах (чайках. - В. Г.) з 1300 козаками подався у море", переговори було перенесено до його повернення. Лясоту, Никифоровича та їхніх супроводжувачів відвели в помешкання, які "називають кошами", зробленими з хмизу і накритими від дощу кінськими шкурами.

18 червня нарешті повернувся з козаками Мікошинський. Його похід був невдалим, бо козаки натрапили на значну армаду турків - "8 галер, 15 каравел і близько 150 сандалів" 25. Козаки змушені були відступити.

Наступного дня, 19 червня, відбулась офіційна зустріч Василя Никифоровича з козацькою радою. Російський посланець оголосив запорожцям царську грамоту і передав подарунки. Хитрий дипломат Мікошинський хотів довідатись про плани австрійців раніше зі слів московського посла. Старшина і гетьман, за словами Лясоти, "знали, що московський посол у своїй промові буде згадувати про його цісарську величність, й тому вважали корисним вислухати його першим 26.

Другого дня, 20 червня, на козацьку раду було запрошено Еріха Лясоту, що передав письмове імператорське "доручення вербувати військо" 27.

24 Жовтень. 1984. № 10. С. 103.

* Так його називає Лясота.

25 Жовтень. 1984. № 10. С. 104.

Пропозицію австрійського імператора запорожці обговорювали без Лясоти, попросивши його покинути раду. Рудольф II пропонував козакам вирушити до Молдавії, переправитись через Дунай і виступити проти турків. При цьому, однак, імператор не брав на себе ніяких конкретних зобов'язань щодо /177/ запорожців. Гетьман прочитав імператорську грамоту і "сказав, щоб кожен, добре поміркувавши, висловив свою думку" 28. Далі гетьман двічі спитав козаків, яка їхня думка з цього приводу. Тоді, читаємо у Лясоти, "вони розділились (як завжди, коли обговорюють щось важливе) на два Кола. В одному була старшина, у другому - прості люди, яких називають черню. Обговоривши все між собою, чернь ухвалила своєю звичайною ассlаmation (одностайне прийняття пропозиції без голосування. - В. Г.) податися на службу його величності, на знак чого кидала вгору шапки, після чого побігла до другого, старшинського Кола і погрожуючи, що коли хтось буде проти, вони його втоплять у воді. Але старшина відразу погодилася, бо не хотіла противитися черні (яка сильніша, могутніша й згуртованіша і в гніві не терпить ніяких заперечень), лише хотіла обговорити з нами (тобто з посольством Лясоти. - В. Г.) умови" 29.

Як бачимо, просте козацтво рвалось у бій з турками, тоді як старшина обережніше ставилась до такої відповідальної справи. Не будемо зупинятись на всіх перипетіях переговорів, які були досить складними. В решті-решт запорожці, отримавши від цісарського посла Лясоти 8000 дукатів, тулумбаси і хоругви, зобов'язалися виступити на боці Австрії проти турків. У листі Війська Запорозького до цісаря повідомлялося про готовність до походу, "який вирішили зробити морем на човнах із божою поміччю іменем і на службі вашої цісарської величності..." 30. Не бажаючи ускладнень з польським урядом, запорожці просили цісаря, щоб він гарантував кожному козакові після походу "вільний і безпечний проїзд і повернення на батьківщину" 31. Тут же йшлося про те, що Військо Запорозьке "може виставити близько шести тисяч досвідчених добірних козаків, крім мешканців прикордонних сіл" 32:

30 Там само. С. 108.

Вірні своєму слову запорожці двічі - наприкінці 1594 і навесні 1595 років - робили походи проти турків у Молдавію. На чолі війська стояли Грицько Лобода і Северин Наливайко. Більшої допомоги вони не могли надати Австрії у зв'язку з початком нового селянсько-козаць/178/кого повстання на Україні 1594-1596 років. "Цісарство раніш, ніж Річ Посполита, - влучно зауважує В. Серчик, - знайшло в козаках такого партнера, який міг допомагати як у війні, так і в справах суто політичних" 33.

Запорозька Січ, маючи в своїх рядах не лише видатних вояків, а й талановитих політиків, заявляла себе вільною державою і вступала в рівноправні відносини навіть з такою визнаною на той час країною, як Габсбургська Австрія.

33 Serczyk W. A. Historia Ukrainy. Wrocław, 1979. C. 72./179/

# data[].attributes.attachment_link.title
Розділ V. Володимир Голобуцький. Запорозьке козацтво.

# data[].attributes.attachment_link.description
Голобуцький Володимир. Запорозьке козацтво. - К.: Вища шк., 1994. - 539 с. ISBN 5-11-003970-4. Чи знаєте ви, в які часи і за яких умов виникло козацтво, як утворилася Запорозька Січ? Що вам відомо про боротьбу козаків проти панської Польщі, турецьких і татарських завойовників, про Визвольну війну українського народу під проводом уславленого гетьмана Богдана Хмельницького?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Реферат на тему

Козаки, їхнє життя, побут та звичаї

План

1. Запорізьке козацтво.

2. Кошовий отаман.

3. Козацька наречена.

4. Суднобудування запорізьких козаків.

5. Запорозька верф.

6. Суди і покарання запорізьких козаків.

7. Адміністратівні і судові влади в запорізьському низовому війську.

8. Висновок

Запорізька Січ

На кордоні лісу і дикого степу, на стику слов'янської осілої сталості і розгульної вольниці кочівників народилося козацтво. Багато хто говорять про його особливу культуру і навіть цивілізацію. Степова місцевість нижче дніпровських порогів одержала назву Запоріжжя, а плавні, що примикають до Дніпра - Великого Лугу. Саме тут у середні століття зародилося й зміцніло запорізьке козацтво. Запорожці назвали себе ще "січовиками". Слово це походить від дієслова "сікти" і має той самий корінь зі словом "засіка ". Козацька столиця - Січ - для захисту обставлялася вирубаними (висіченими) деревами. Однак дотепер не відомі точні місця їхнього розташування. І взагалі в історії запорізького козацтва ще багато білих плям. Спробуємо, призвавши на допомогу свідчення деяких авторитетних дослідників козацького побуту і народну поголоску, висвітити окремі, найбільш загадкові моменти історії запорізьких козаків, особливості їхньої культури.

1. Запорізьке козацтво.

З 15 століття в українських степах з'являються добувачі, що пізніше поповнюються утікачами від польського панування. На новій території їм приходиться постійно захищатися від татар, і поєднуються в окремі збройні групи, що не тільки відбивають напади татар, але і самі нападають на татарські загони й міста. Цих відважних людей почали називати козаками. Вважається, що свою назву козаки одержали від тюркського слова козак - степовий мисливець. Уперше ця назва зустрічається в листі литовського князя Олександра від 19 грудня 1492 року до татарського хана Манглі - Гірею. У ньому князь повідомляв про свій наказ покарати козаків - вихідців з Київщини й Черкащини, що розбили під Тягином турецький корабель. У козаки попадали люди з усіх суспільних шарів (селян, міщан, дворян). Були серед них і іноземці. Запорізькі козаки жили на нижньому Дніпрові, за порогами, відкіля і з'явилася їхня назва. Їхнім лідером став Дмитро Вишневецький. У 1552 - 1554 роках він об'єднав розрізнені групи козаків, створивши на острові Мала Хортиця козацький центр, військову формацію - Запорізьку Січ. У 1562 році Вишневеецький втрутився у внутрішні справи Молдовії, що у цей час контролювали турки. Він був схоплений турками і страчений у Константинополі. Запорізька Січ була військовою організацією: козаки жили в куренях (військовий підрозділ), ними керував отаман або гетьман, що керував Січчю за допомогою козацької верхівки - старшини. Козаки здійснювали успішні походи в Крим, і навіть доходили до Стамбула (Константинополя). По ріках і морю вони ходили на невеликих човнах, видовбаних з цілого дерева, що називалися чайками. По краях прикріплювався зв'язування очерету, що додавало додаткову стійкість. У козаків була кіннота, але все-таки основою їхнього війська була піхота. Щоб протистояти татарській кінноті козаки починають активно використовувати вогнепальну зброю - пищали, пістолі, невеликі пушки. По степу вони пересувалися на возах, якщо на них нападали татари козаки встановлювали вози в квадрат і вели сильний вогонь по татарах. Прорватися в середину квадрата були дуже важко, і звичайно, татари відступали. У 15 - 17 століттях турецька й татарська погроза була дуже велика, і тому дії козаків були вигідні для багатьох держав, тому що вони послабляли татар і турків, не даючи їм проводити широкомасштабні набіги всередину Європи. Литовські князі, а після і польські королі намагалися взяти козаків під контроль. Для цього в 1572 році був заснований спеціальний список - реєстр. Внесені в нього козаки вважалися на службі короля, мали деякі привілеї (одержували платню, мали самоврядування під керівництвом коронного гетьмана і були звільнені від податків). Їхнім центром було місто Трахтемиров, де був госпіталь і арсенал. При польському королі Стефане Баторие реєстр складав 600, а з 1590 року - до 1000 козаків, а після навіть більш цього. Однак число не реєстрових козаків було в багато разів більше.

2. Кошовий отаман

У кожного народу були особистості, що народна поголоска наділялася надприродними здібностями. Такою фігурою в запорізьких козаків був Іван Сірко, що вісім разів обирався кошовим отаманом Війська Запорізького. Його полководницький талант здобув йому легендарну славу. Сірко провів більш п'ятдесятьох походів проти Османської імперії і Кримського ханства, і жодного разу не потерпів поразки, виходячи переможцем із найважчих ситуацій. Навіть не дуже звучне прізвище ("сірками" на Україні звичайно, називали собак) інтерпретувалася як богоданна. Сірко, за словами одного хроніста, був поставлений Богом, як пес на стражі християнських ягничок, щоб захистити їх від вовчих зубів татар і турків.

До речі, легендарної популярності отамана сприяли і самі вороги. Свої поразки вони пояснювали не чим іншим, як чарами запорізького ватага. Навіть дітей лякали його ім'ям, називаючи "урусшайтаном" - росіянським чортом. Навіть після смерті полководця його ще довго боялися ляхи й бусурмани. У переказах розповідається про те, що козаки під час бою замість прапора виставляли вперед праву руку кошового:, де рука, там і удача. Історик Митецький, що був у січовиків і спостерігав за їхніми вдачами, так писав про це: "Славний був отаман. Уже і по смерті одного по морю запорожці заживали, понесе був славний і турки його дуже боялися. Коли на війну і з мертвим їхали, те завжди їм щастя було".

Багато в народі й інших подібних історіях про славного отамана. Говорять, у Сірка на хресті був напис: "Хто буде сім років перед Великоднем виносити по трьох за підлоги землі на мою могилу, той буде мати таку силу, як я, і буде знати стільки, скільки і я". В одного з етнографів минулого в щоденниках зустрічаємо такий запис про це: "Покійний дід Михайло Нелипа розповідав, що як носив землю перед Великоднем, то йому в перший раз спочатку показалося, що начебто гуде щось; у другий - що зібралося стільки війська запорізького, що аж земля стогне, у третій - що барабани б'ють, з гармат палять, козацькі шапки червоніють, як маки... Він злякався, кинув носити й відправився додому..."

5. Козацька наречена.

Відомо, що на Січі жінок не було. "Самий старий звичай, що строго зберігається, у запорізьких козаків, зауважує француз Лазюр, - був той, котрий виключав, під страхом бути страченим, поява в Січі жінки; відступ від цього звичаю ніколи не проходило безкарно, і в цьому випадку здивованіше усього те, що ця оригінальна республіка улаштувалася в тих місцях, де було, по переказі, царство амазонок". У чому отут справа? Чому козаки відмовилися від жінок, що так полегшували життя їхніх північних побратимів - хліборобів? Вищою святинею і цінністю для запорожця була воля.. Заради її він готовий був відмовитися не тільки від родини, але й узагалі від спілкування з жіночою статтю. "Степ як воля - козацька частка" - говорили в народі. Потрапляючи до січовиків, людина мимоволі залучалася до таїнства, символічно вінчався з "нареченою" - волею. "Оженися на вільній волі, на козацькій частці" - писав Тарас Шевченко. Інший "жіночою" фігурою козацького символічного вінчання була смерть: "Узяв собі панночку в чистому полі земляночку". Ці два традиційні образи доповнювали один одного. Хто присвячував своє життя волі, піддавав себе безлічі небезпек, і зрештою, стикалися зі смертю, що, до речі, трактувалася нерідко, як рятування від несвободи земного життя.

4. Суднобудування запорізьких козаків

Запорізькі, а потім і донські козаки в XVI-XVII століттях будували досить міцні для того часу судна, називані чайками й дубами. На чайках, що володіли гарною швидкістю, вони нападали не тільки на торгові судна, але і на окремі бойові кораблі, дуби ж служили винятково для вантажних перевезень. У 1515 році на 32 чайках українські козаки зробили набіг на Очаків, а в 1556 році разом з російським загоном Путивля, знову на чайках, вони захопили передмістя цієї турецької міцності. Але самим що запам'ятовується був так називаний Кримський похід у 1559 році під керівництвом окольничого Д.Ф.Адашева. У лютому цього року, будучи "першим воєводою великого полку", він очолив напад на Кримське ханство, побудувавши на місці впадання ріки Псел у Дніпро й в острова Хортиця на Дніпрові флотилію з 150-200 чайок і дубів. Спустивши вниз за течією Дніпра, його флотилія захопила два турецьких кораблі і висадила війська на західне узбережжя Кримського півострова неподалік від Перекопу. Розбивши кілька загонів хана Девлет-Гірея, козаки звільнили з татарського полону своїх співвітчизників, а потім благополучно повернулися до острова Хортиця.

Передбачуваний вид козацької чайки.

У 1576 році запорізькі козаки на своїх чайках розграбували Сіноп і Трапезунд, а в 1590 році повторили набіг на ці ж міста. У 1606 році козаки напали на Варну, у 1608 році на Перекоп, у 1609 році на гирло Дунаю, у 1615 році разом з донськими козаками на Азов, на рейді якого знищили кілька турецьких кораблів, а потім на 70 чайках рушили по напрямку Кафи і зайняли її, завершивши свій похід успішним рейдом уздовж південного берега Чорного моря, тимчасово взявши Трапезунд. У 1616 році запорожці зробили похід на Сіноп. У 1633 році нападали на турецькі гарнізони в Азову, Ізмаїлі, Килії і на поселення між Дніпром і Дунаєм, а в 1637 році навіть якийсь час володіли Азовом. Особливо активізували свої дії запорізькі козаки наприкінці XVII століття. Тільки на турецьку міцність Очаків вони нападали чотири рази, і знову на чайках і дубах.

Французький Боплан, що служив польським королям, дії запорізьких козаків описував так: "Задумавши погуляти по морю, козаки просять дозволу не в короля, а в гетьмана; потім складають раду, тобто військова рада, і вибирають похідного отамана, так точно, як і головного вождя. Утім, отаман похідний стає на час. Після цього вони відправляються у військову скарбницю своє збірне місце: будують там човни довжиною в 60, шириною від 10 до 12, а глибиною в 12 футів. Човни ці без кола: дно їх складається з видовбаної колоди, вербової чи липової, довжиною близько 45 футів (13,7 м); воно обшивається з боків на 12 футів (3,7 м) у височину дошками, що мають у довжину від 10 до 12 (3?3,7 м), а в ширину 1 фут (0,305 м), і прибиваються одна до одної так точно, як при будівлі річкових суден, доти, поки човен не буде мати в ширину 12 (3,7 м), а в довжину 60 футів (18,3 м). Довжина його поступово збільшується догори. Козаки обробляють усі частини своїх човнів у такий самий спосіб, як і наші теслі, потім обсмолюють і прилаштовують до кожної по два керма, щоб не втрачати дарма часу при повороті своїх довгих судів, коли вони змушені будуть відступати. Козацькі човни, мають з кожної сторони по 10 і 15 весел, пливуть на веслуванні скоріше турецьких галер.

Ставиться також і щогла, до якої прив'язується в гарну погоду вітрило, але при сильному вітрі козаки пливуть на веслах. Човни не мають палуби: якщо ж їхній заллє хвилями, ті очеретяні канати охороняють від затоплення. Сухарі складають у барила довжиною в 10 футів (3 м), а в ширину близько 4 футів (1,22 м): дістають їх через втулку. Поверх того кожен козак запасається горщиком вареного проса й горщиком тесту, розпущеного у воді, що вони їдять змішавши з просом. Тісто це, смаком кислувате, служить козакам для їжі і для питва: називають його саламахою, тобто ласою стравою, хоча я не знаходив у ньому великої приємності і вживав у подорожах тільки при недоліку кращої їжі. Козаки під час походу завжди тверезі і якщо помічається п'яниця, отаман негайно наказує викинути його за борт: їм не дозволено також брати із собою горілку, тому що тверезість вважають необхідною при виконанні своїх завдань. Для помсти татарам за руйнування України козаки вибирають осінній час; заздалегідь відправляють у Запоріжжя зброю і запаси, необхідні для походу і для будівлі човнів. У Запорожжя збирається від 5 до 6 тисяч добрих, добре озброєних козаків, що негайно приймаються за будівлю човнів. Не менш 60 чоловік, митецьких, як ми вже сказали, у всіх ремеслах, трудяться біля одного човна й обробляють його через 15 днів, так що за два чи три тижні виготовляють близько 80 чи 100 човнів, з 4 чи 6 фальконетами на кожній. На човен сідає від 50 до 70 козаків, із яких усякий має шаблю, дві пищалі 6 фунтів пороху, достатню кількість куль і квадрант; туди ж кладуть ядра для фальконетів і необхідні життєві припаси".

Сучасник Г. Боплана префект Кафи Э.Д.д'Асколи про запорізькі чайки писав наступне: "Якщо Чорне море завжди було сердитим із древніх часів, то тепер воно безсумнівно чорніше і страшніше через численних чайок, усе літо спустошуючих море і сушу. Ці чайки довгуваті, на зразок фрегатів, уміщають 50 чоловік, йдуть на веслах і під вітрилом. Щоб вони могли витримувати жорстокі бури, їх обв'язують навколо бортів соломою... На море ж жоден корабель, як би не був він великий і добре збройний, не знаходиться в безпеці. Сподвижник Петра I віце-адмірал К.И.Крюйс також залишив запис про запорізькі судна: "Човни козацькі не мають палуб, довжиною від 50 до 70 футів (15,25?21,35 м), шириною 20 футів (6,1 м). Весел від 16 до 40, судно має кермо з носа і корми". Отже, максимальна довжина морської чайки доходила до 21,3м., ширина 6,1м., висота надводного борта в міделя 2, а осаду 1,25 м. Річкові чайки мали значно менші розміри. Досвід будівництва запорізьких суден у наступному враховувався при будівництві регулярного Російського флоту, зокрема, при будівлі дубель-шлюпок. Крім чайок запорожці будували ще і вантажні вітрильні судна прибережного плавання, що називаються дубами. Цією назвою козаки підкреслювали міцність своїх судів і навіть деяку їхній вантажність. Називали їх також дубась, дубина, дубки. Саме такі плавзасоби в 1615 році супроводжували чайки П. К. Сагайдачного при набігу на Кафі. Місцями їхньої будівлі були Київ, Січ (Запоріжжя), Перевалочна, Кодак, Новобогородицьк, а також райони впадання в Дніпро рік Самара й Орель.

Набіг козаків на чолі з П.К.Сагайдачним на Кафі (Феодосію) у 1615 році. З російської гравюри на дереві. XVII століття.

Дуб, чи вантажний човен, був плоскодонним із малим осіданням. У краях була палуба, а борта були укріплені брусами. У діаметральній площині встановлювали дві чи три щогли з рейковим вітрильним озброєнням. Деякі дуби мали довжину до 20 м, а ширину до 7 м і могли приймати до 100 тонн вантажу. Практика будівництва цих судів у наступному поширилася на інші кораблі, що також призначалися для перевезення вантажів.

5. Запорізька верф

Порушення кордону Російської імперії 20-тисячним загоном кримських татар, що випливали в Закавказзя, послужило приводом до початку Російсько-турецької війни в 1736 р.

Уже перший рік війни показав, що для успішного ведення бойових операцій проти добре укріплених фортець Очаків і Кинбурн, що закривали вихід із Дніпровського лиману, і для повної блокади їх, необхідні були не тільки сухопутні війська, але і флот.

Початок суднобудування на Дніпрові відноситься до другого Азовського походу Петра I у 1696 р.; до цього походу в місті Брянську, на р. Десні, що впадає в Дніпро, по велінню, гетьман Мазепа наказано було будувати кораблі. Особливому загону з 2500 чоловік, під керівництвом дворянина Неплюева, разом із запорізькими козаками, було доручено зробити на брянських судах напад на береги Криму. Так був покладений початок створення Дніпровської флотилії.

І вже з осені 1736 р. у Брянську знову стали спішно будувати мостові плашкоути для переходу армії Мінаха через Дніпро і Буг і 400 дубель-шлюпок, що повинні були пройти Дніпровські пороги і діяти в морі; крім того, будували малі прами, плоскодонні галери і конгебаси. Справа будівлі йшла повільно, а тим часом Мінах, що взяв на початку липня 1737 р. Очаків, настійно вимагав якнайшвидшого приводу судів із Брянська, розраховуючи з їхньою допомогою захопити береги лиману. Але командуючий армією дарма загрожував "за уповільнення" стратою; не допомагали і повторні найвищі укази: плавання Дніпровськими порогами було таке важке й небезпечне, що з 300 судів, що вийшли з Брянська навесні 1737 р., до Очакова прибуло наприкінці серпня тільки 4 дубель-шлюпки й один конгебас, тай ті з такими ушкодженнями, що зажадали негайного лагодження. Необхідність бази для ремонту судів, а також потреба в нових суднах, була така гостра, що командування змушене було організувати за порогами суднобудівну верф.

Указом від 3 вересня 1736 року головне командування Дніпровською флотилією було доручено віце-адміралу Наумові Акимовичу Сенявину, що приїхав у Полтаву, де мав з Мінахом нараду про готування до майбутньої компанії. Щодо місця, де робити будівлю судів, Мінах думав, що нове адміралтейство повинне бути нижче річки Московки, тому що поблизу цього місця знаходиться багато різного лісу, який можна сплавляти, минаючи пороги; але не зупиняючись остаточно на цій думці, було вирішено відправитися Сенявину й Дебрен'ї особисто для огляду місцевості за течією Дніпра нижче порогів.

З повідомлення Мінаха видно, що Сенявин і інженер-майор Ретш вибрали для будівлі судів місце на острові називаному "Вища Хортиця" і лежачому в 10 верстах нижче порогів. На цьому острові був негайно закладений ретраншемент і на зиму поставлена військова команда, що складалася з капітана, мічмана 100 чоловік нижніх чинів. Мінвах наказав назвати це місце "Запорізькою верф'ю" і доставив її карту в Адміралтейську колегію. Доносячи Імператриці про результати своєї наради із Сенявиным, Мінах між іншим пише: "І понеже на цього віце-адмірала можливо мати міцну надію, що він доручену йому справу виправить...".

Плани "Запорізької верфі" були знайдені в архіві відомим краєзнавцем, автором декількох історико-географічних праць про Запоріжжя - В.Г. Фоменко. Запорізька верф, відповідно до плану, була розташована в північній частині Канцеровського острова (нині Байда). Верф являла собою земляне зміцнення з валами й ровом. Західний вал мав довжину 85 м, південний - 110 м, північний - 105 м, крім того, західний вал мав рів глибиною 1,5 м. Усередині зміцнення знаходилися : пороховий льох, 8 солдатських землянок, 2 офіцерські землянки. У південній частині острова за межами його зміцнень розташовувалося 26 землянок, у яких жили запорізькі козаки і 5 землянок для їхніх старшин.

До будівництва судів для Дніпровської флотилії приступають запорізькі козаки й солдати регулярної армії на чолі з галерним майстром. З представленого Мінахом 11 серпня 1736 р. у Сенат креслення (знайдений в архіві В.Г. Фоменко) бачимо, що їх прообразом була запорізька "Чайка", але Мінах указував, що немає потреби, робити ці судна з одного дерева як "по необхідності, робляться запорізькі чайки". Судна ці мали 24 весла, були довжиною 60 футів, шириною 11 футів і глибиною 3 фути. Весь флот на Дніпрі в цей час складався з 462 суднів подібного типу, велика частина їх (399) знаходилася в Хортиці і Малишевського редуту. Військова кампанія 1738 р. була невдалою. Були залишені Очаків і Кинбурн. Діяльність Дніпровської флотилії цього року виразилася тільки в перевезенні військ і провіанту, морські команди страждали від чуми, жертвами якої стали і два головних начальники Дніпровської флотилії, віце-адмірал Н.А. Сенявін і контр-адмірал Дмитрій-Мамонів.

Після відходу військ з Очакова (1738г), острів Хортиця стає опорною базою армії й флотилії, на ньому будуються зміцнення. У "Матеріалах для історії інженерного мистецтва в Росії", виданої Ласковським у 1866 р., знаходимо докладний план цих зміцнень. "Для прикриття табору "Запорізька верф", що помістився в північній частині острова, розташована була беззупинна лінія зміцнень, що складалася з 6 редутів, з'єднана між собою прямими куртинами. Для забезпечення повідомлення з правим берегом, а також для прикриття флотилії, створений був великий ретраншемент. Зміцнення "Запорізька верф", по своєму місцеве розташування, сприяло посиленню оборони, як великого острова, так і берегових зміцнень". Комісія, складена з морських офіцерів, оглянула 260 судів, що знаходяться при Хортинському острові і поблизу нього і прийшла до висновку: залишити без лагодження 15 судів, полагодити 213, і за непридатністю розламати 32. Сам Хортицький острів визнаний за зручний до пристрою верфі "лише по самій крайній нужді", що у весняну порожню воду не затопляється.

У 1739 році російські війська в зв'язку з висновком спільницею Росії Австрією сепаратного світу з Туреччиною і через епідемію чуми залишили Хортицький острів і Запорізьку верф. Через недолік транспорту й неможливості провести суду нагору через пороги, армія залишила багато гармат, бомб і іншого важкого вантажу.

У 1739 році був укладений союз з Туреччиною, по якому Росія одержала тільки береги Азовського моря.

Ми бачимо, що в продовження усієї війни 1736-1739 р. острів Хортиця залишався місцем стоянки Дніпровської флотилії й армії.

Через п'ять років у 1744 р. після закінчення війни, генерал фон-бісмарк, що командував у цьому краї військами, порушує питання про обмеження числа укріплених пунктів на тій підставі, що деякі з них прийшли в напівзруйнований стан і вимагали для свого відновлення зробленої перебудови.

По розгляду цього представлення, Військова колегія визначила: "ретраншементи: Хортицький, Малишевськой, Ненаситецький..., наказано привести в бойови стан ..."

Це було останнє розпорядження Військової колегії, що стосується зміцнень на острові Хортиця, зведених під час війни 1736-1739 р., датовано воно 22 березня 1749 р. У зв'язку з постановою Ради Міністрів УРСР від 18 вересня 1965 р. "Про увічнення пам'ятних місць, зв'язаних з історією запорізького козацтва".

6. Суди і покарання запорізьських козаків.

Суддями в запорізьких козаків була уся військова старшина, тобто кошовий отаман, суддя, писар, військовий есавул; крім того, довбуш, курінні отамани, паланочний полковник і іноді весь Кіш. Кошовий отаман вважався вищим суддею, тому що він мав верховну владу над усім запорізьким військом: відтого рішення суду іноді повідомлялося особливим папером, на якій писалося: "З веління пана кошового отамана (такий-то), військовий писар (такий-то)". Але дійсним офіційним суддею в Запоріжжя був військовий суддя; однак, він тільки розбирав справи, давав поради тим хто сварився, але не затверджував остаточно своїх визначень, що надавалося військом тільки кошовому отаману. Військовий писар іноді викладав вирок старшини на раді; іноді сповіщав засуджених про судові рішення, особливо коли справа стосувалася обличчя, що жили не в самій Січі, а в паланках, тобто віддалених від Січі чи округах станах.. Військовий есавул виконував роль слідчого, виконавця вироків, поліцейського чиновника: він розглядав на місці скарги, стежив за виконанням вироків кошового отамана і всього Коша, переслідував збройною рукою розбійників, злодіїв і грабіжників. Військовий довбуш був помічником есавула, і приставом при екзекуціях; він читав визначення старшини і усього війська привселюдно на місці страти, чи на військовій раді. Курінні отамани, що дуже часто виконували роль суддів серед козаків власних куренів, мали при куренях таку силу, що могли розбирати позов між сторонами, що сперечалися, і тілесно карати винного в якій-небудь провині. Нарешті, паланочний полковник, з його помічниками - писарем і есавулом, що жив удалині від Січі, що завідував прикордонними роз'їздами і керував сидівшими в степу, в особливих хуторах і слободах, козаками, у багатьох випадках, за відсутністю січового старшини, у своєму відомстві також виконував роль судді.

Акти, що дійшли до нас, що стосуються судових козацьких справ, показують, що в запорожців визнавалися - право першої позики (jus primae occupationis), право договору між товаришами, право давнини володінь,- останнє, утім, допускалося тільки в незначних розмірах, і те в містах; воно стосувалося не орних земель і угідь, що були загальним надбанням козаків, а невеликих при будинках городів і садибних місць; визнавався звичай умовляння злочинців відстати від худих справ і жити в доброму поводженні; практикувалися попередні висновки злочинців у військову чи в'язницю пушкарню й упереджений чи суд катування; нарешті, дозволялась порука усього війська і духовних облич за злочинців, особливо якщо ці злочинці виявляли себе раніш з вигідної для війська чи сторони або були потрібні йому.

Ті ж акти і свідчення сучасників дають кілька прикладів цивільного і карного судочинства в запорізьких козаків. Зі злочинів цивільного судочинства найважливішими вважалися справи по неправильній грошовій претензії, несплатному боргу, обопільним сваркам, різного роду шкодам чи потравам, справи по перевищенню визначеної в Січі норми на продаж товарів.

З карних злочинів найбільшим вважалися: зрадництво, убивство козаком товариша; побої, заподіяні козаком козаку у тверезому чи п'яному виді; злодійство чого-небудь козаком у товариша і приховування їм краденої речі: "особливо строгі були за велике злодійство, за яке, коли тільки двома достовірними свідками в тім докажутся, страчують смертю"; зв'язок з жінкою і содомский гріх через звичай, що забороняв шлюб січовим козакам; образа жінці, коли козак "опорочить жінку не по пристойності", тому що подібний злочин "до обесславлення усього війська запорізького простирається"; зухвалість проти начальства, особливо у відношенні чиновних людей російського уряду; насильство в самому чи Запоріжжя в християнських селищах, коли козак віднімав у товариша коня, худобу і майно; дезертирство, тобто самовільна відлучка козака під різними приводами в степ під час походу проти ворога; гайдамацтво, тобто злодійство коней, худоби і майна в мирних поселенців українських, польських і татарських областей і купців, що проїжджали по запорізьких степах, і мандрівників; привід у Січ жінки, не крім матері, чи сестри дочки; пияцтво під час походів на ворога, що завжди вважався в козаків карним злочином і веде за собою найсуворіше покарання.

Покарання і страти визначалися в запорізьких козаків різні, дивлячись по характері злочинів. З покарань практикувалися: приковування ланцюгами чи залізом до дерев'яного стовпа, що стояли серед площі, за злодійство надалі до страти, що стояла злочинцю,; висновок злочинця, окутого ланцюгами, у військову пушкарню; у пушкарню іноді саджали і під "чесну варту" іноземців, як наприклад, татар, запідозрених у злодійстві коней і відводяться в пушкарню надалі до розслідування справи; прив'язування до гармати на площі за образу начальства, за убивство людини, що не належали до запорізькії громаді й особливо за грошовий борг: якщо козак буде повинний козаку і чи не захоче чи не могтиме сплатити йому борг, те винного приковують до гармати на ланцюг, що защіпався замком, і залишають доти, поки чи він сам не заплатить свого боргу, чи хто іншої не доручиться за нього; приковувалися до гармати іноді і не одні злодії, але й убивці, але це робилося у виді тимчасового покарання, до настання суду. Подібний спосіб покарання, але лише за злодійство, існував у татар, з чого можна укласти про запозичення його козаками в мусульманських сусідів. Потім допускалося, хоча і рідко, биття батогом, частіше киями під шибеницею за злодійство і гайдамацтво "будучи самі великі злодії в розміркуванні сторонніх, вони жорстоко карають тих, хто і найменша річ украде у свого товариша". "за великі провини ламали руку і ногу"; було у вживанні розгарбування майна, за самовільне перевищення такси проти встановленої в Січі норми на продаж товарів, їстівних і питних продуктів; визначалося іноді і посилання в Сибір, що ввійшов, утім, у вживання тільки в останні часи історичного існування запорізьких козаків у межах Росії, при імператриці Катерині II. Крім усього цього, переказу столітніх старих указують ще на один вид судових покарань у запорізьких козаків,- перетин різками; але тому що сучасні акти про тім не говорять, те потрібно думати, що подібного роду покарання, якщо тільки воно справді було, допускалося тільки як одиничне явище, тому що воно мало гармоніювало з честю запорізького "лицаря". Нарешті, у випадках обопільної сварки допускалася, по переказі, і дуель.

Страти, як і покарання, також визначалися в запорізьких козаків різні, дивлячись по роду злочинів, зроблених тим чи іншому обличчю. Самою страшною стратою було закапування злочинця живим у землю; це робили з тим, хто убивав свого товариша: убивцю клали живого в труну разом з убитим і обох закопували землею; утім, якщо убивця був хоробрий воїн і добрий козак, те його звільняли від цієї страшної страти і замість того визначали штраф.

Але найбільше популярною стратою в запорізьких козаків було забивання в ганебного стовпа киями; до ганебного стовпа і київ приговорювались обличчя, що зробили чи злодійство украдені речі, що сховали, що дозволили собі перелюбство, содомский гріх, що учинили побої, насильства, дезертирстваю. У 1751 році два козаки, Василь Похил і Василь Таран, послані з пакетами до очаковского сераскер-паше, утопились внаслідок льодоходу на ріці Дніпро, по якій вони плили в Очаків, пашпорты свої і пакети київського генерал-губернатора Леонтьева, за що, після повернення до Січі, були "жорстоко покарані киями". Ганебний стовп завжди стояв на січовій площі біля січової дзвіниці; біля нього завжди лежало зв'язування сухих дубових бичів з голівками, що називалися киями і схожих на бичі, що прив'язуються до ланцюгів для молотьби хліба. Якщо один козак украде що-небудь, навіть дуже незначне, в іншого, у чи самій чи Січі в паланці і потім буде його викрито в злодійстві, то його приводять на січеву площу, приковують до ганебного стовпа і як звичайно тримають протягом трьох днів, а іноді і більш того, на площі доти, поки він не сплатить гроші за украдену річ.. Увесь час стояння злочинця в стовпа повз нього проходять товариші, причому один з них мовчачи дивиться на прив'язаного; інші, напившись п'яними, лають і б'ють його; треті пропонують йому гроші; четверті, захопивши із собою горілку і калачі, напувають і годують його всім цим, і хоча б злочинцю не в полювання було ні пити, ні їсти, проте він повинний був це робити. "Пий, скурвий сину, злодію! Як не будеш пити, те будемо тобі, скурвого сина, бити!" - кричали що проходили. Але коли злочинець вип'є, ті козаки, що пристають до нього, тоді говорять: "Тепер-жі, браті, дай мені тобе трохи попобьем!".Дарма тоді злочинець буде молити про пощаду; на всі прохання його про помилування козаки завзято відповідають: "За те ми тобі, скурвий сину, і горілкою поїли, що тоеі треба попобить!". Після цього вони наносили кілька ударів прив'язаному до стовпа злочинцю й ішли. За ними були інші; за іншими треті і т.д. У такім положенні злочинець залишався добу, а іноді і п'ять діб підряд, по розсуду суддів. Але звичайно бувало так, що вже через один день злочинця забивали до смерті, після чого майно його відбирали на військо. Траплялося, утім, що деякі зі злочинців не тільки залишалися після такого покарання в живих, але навіть одержували від п'яних співтоваришів гроші. Іноді покарання киями заміняло собою страту; у такому випадку в що карається відбирали худобу і рухоме майно, причому одну частину худоби віддавали на військо, другую-паланочному старшині, третю частину і все рухоме майно винного дружині і дітям його, якщо тільки він був одруженою людиною.

Відкіля запозичений запорожцями цей рід покарання киями,- невідомо; відомо лише, що покарання ціпками існувало й у монголів: у монголів ціпками вищі били нижчих за дрібне злодійство, визначаючи до ста і менш ударів. Те ж саме було й у татар, у яких злочинець, викритий у злодійстві, що не заслуговує страти, присуджувався до деякого числа кийових ударів, відповідно до ціни украденого й обставинам, що супроводжували злодійство.

Поруч з ганебним стовпом практикувалися в запорожців шибениця і залізний гак; до них присуджувалися за "велике" чи кілька разів повторюване злодійство.

Шибениці ставилися в різних місцях запорізьких вільностей над дорогами шляхами і представляли із себе два стовпи з поперечною поперечиною нагорі і з мотузковим сильцом, тобто петлею, на поперечині; для того, щоб зробити страту, злочинця саджали верхи на коня, підводили під шибеницю, накидали на шию його петлю, коня швидко проганяли геть, і злочинець залишався висіти на петлі. Передають, що від шибениці, по запорізькому звичаї, можна було позбутися, якщо яка-небудь дівчина виявляла бажання вийти за злочинця заміж. Якщо цей переказ справедливо, то, мабуть, подібний звичай допускався у вигляді постійного прагнення запорожців усіляко збільшити свою чисельність, при що існувала безжінності січових, але при звичаї сімейного життя в паланочних козаків.

Залізний гак (з німецького Hакеn-крюк) та ж шибениця, але з заміною петлі мотузкою з гострим сталевим гаком на кінці; злочинця, засудженого на гак, приводили до шибениці, просмикували під ребра гострий гак і залишали його в такім положенні висіти доти, поки на ньому не розкладалося тіло і не розсипалися кісти, на страх злодіям і лиходіям; зняти труп із шибениці аж ніяк нікому не дозволялось під загрозою страти. Залізний гак практикувався в поляків і, без сумніву, від них запозичений і запорізькими козакам; поляки у свою чергу могли запозичати гак у татар; принаймні, садження на кол - поширена страта на Сході, і в Бухарі вона була знищена тільки після кілька років з часу завоювання цього ханства росіянами, тобто після 1868 року.

Гостра чи палячи гострий кіл - це високий, дерев'яний стовп із залізним шпіцом нагорі. Для того, щоб посадити на гостру палю злочинця, його піднімали кілька людей по круглих сходах і саджали на кіл; гострий кінець кола простромлював усю внутрішність людини і виходив між хребцями на спину. Запорожці рідко, утім, прибігали до такої страти, і про існування її в них говорять тільки перекази глибоких старих; зате поляки дуже часто практикували цю страту для лякання козаків: запорожці називали смерть на гострої пале "стовповою" смертю: "так умер покійник мiй батько, так і я вмру наслідницькою стовповою смертю". Гостра палячи практикувалася й у татар від який, імовірно, і була запозичена запорожцями. Для всіх описаних страт у запорізьких козаків не покладалося зовсім катів; коли ж потрібно було страчувати якого-небудь злочинця, то в цьому випадку наказували страчувати лиходія лиходію же; якщо ж у відомий час у готівці виявлявся тільки один лиходій, те його залишали у в'язниці доти, поки не відшукувався інший; тоді новий злочинець страчував старшого.

Архівні документи 1700 року говорять ще, що в запорожців допускалося іноді кидання людини в ріку; "насипати за пазуху піску, посадити його в ріку Чортомлик". Але такі випадки були рідкі і допускалися тільки при загальному обуренні війська проти якого-небудь ненависного всім козакам людини.

Строгі закони, по зауваженню Всеволода Коховського, підрозуміваються в Запоріжжя трьома причинами:

· тим, що туди приходили люди сумнівної моральності;

· тим, що військо жило без жінок і не користалося зм'якшуючим впливом їх на вдачі;

· тим, що козаки вели постійну війну і тому бідували для підтримки порядку у війську в особливо сурових законах.

7. Адміністратівні і судові влади в запорізьському низовому війську.

Складаючись під верховною протекцією спершу польського, потім російського уряду, тимчасово під заступництвом кримського хана, запорізькі козаки увесь час свого історичного існування керувалися власним урядом, звичайно щорічно змінювалися і неодмінно неодруженим начальством. Повний штат начальницьких облич у запорізьких козаків, по різних джерелах, визначається по-різному: 49, 118, 149 чоловік. Послідовно ступінь цих начальників представляється в такому, приблизному, порядку: військові начальники - кошовий отаман, суддя, есавул, писар і курінні отамани; військові служителі - підписарій, булавничий, хорунжий, бунчужний, перначний, підесаульний, довбуш, піддовбуш, пушкар, підпушкарний, гармаш, товмач, шафар, підшафар, кантаржей, і канцеляристи; похідні і паланочні начальники - полковник, писар, есавул, підписарій, підесаульний. Коли уперше визначився склад запорізької влади, за браком точних даних, вказати не можна; думають лише, що чин кошового існував уже в XVI столітті, тоді як чина військового писаря в цей час ще не було. Але такої вказівки прийняти не можна через те, що саме слово "Кіш" стає відомим, як ми бачили, по документальних данхм, біля початку XVII сторіччя.

Перші чотири з перерахованих посадових осіб, саме кошовий отаман, військовий суддя, військовий есавул і військовий писар, складали власне так названу військову старшину; до них іноді зараховували курінних отаманів і старих козаків, що були старшини, але що вступили, чи добровільно проти волі, свої звання іншим; інші названі обличчя чи складали "молодшу старшину", "військових служителів", чи ж паланочні і перевізних старшин; в мирний час військова старшина керувала адміністративними і судовими справами війська, в воєнний час керувала козаками, уступаючи своє місце в Січі наказний старшині, але по закінченні війни знову приймаючи свої права.

Кошовий отаман з'єднував у своїх руках військову, адміністративну, судову й духовну владу. У військовий час кошовий був "головним командиром", "фельдмаршалом" війська і діяв як зовсім необмежений диктатор: він міг викинути неслухняного чи за борт човна, на шиї з мотузкою тягти його за важким обозом; у мирний час він був "конституційним владикою" Запоріжжя і тому керував всією областю козацьких вільностей з їх паланками, селищами, замовниками й бурдюками; виконував роль верховного судді над усіма винними і злочинцями, і тому карав винних за провини і визначав страту лиходіям за злочини; вважався верховним начальником запорізького духівництва і тому приймав і визначав духовних облич з Києва в січову і паланочні церкви, чи залишав повертав їх назад, дивлячись по поведінці й здібностях кожного. З'єднуючи у своїх руках таку велику владу, кошовий отаман "владний був над життям і смертю кожного з козаків", і хоча вказом 1749 року, 13 березня, російського уряди строго заборонялися в Січі смертні вироки, але кошові отамани ігнорували подібні накази і завжди підписували смертні вироки злодіям і лиходіям, як це бачимо з багатьох прикладів: так, у 1744 році повішений був у Січі козак Іван Покотило; у 1746 році забитий киями у Самарі козак Сухий; у 1746 році повішені три козаки в Січі й один козак, Павло Щербина, у Самарскій паланці; у 1770 році страчений козак Зима в Протовчанській паланці; перші шість козаків страчені по розпорядженню кошового Павла Козелецького, останній, сьомий, по визначенню кошового Петра Калнишевського.

Обов'язку кошового полягали в тому, що він затверджував обраних на раді всіх чинів, що випливали за ним, узаконював розподіл "по лясам" землі, косовиць, рибних ловель, звіриних відходів, розділяв військовий видобуток, військові доходи, царську платню, приймав нових облич у Січ, відпускав старих козаків із Січі, видавав атестати заслуженим товаришам, посилав ордера паланочній старшині, входив у дипломатичні відносини із сусідніми державами: Російським, Польським, Кримським, Турецьким і віддаленим Німецької, приймав королівські універсали, царські укази, гетьманські ордери. Офіційно кошовий титулувалося "Місце пане отаман кошовий"; "пане кошовий", "Його вельможність пан кошовий отаман"; "Його благородіє пан кошовий отаман"; неофіційно називався "батьком, пан-батьком, вельможним добродієм"; у знак свого достоїнства, при суспільних зборах, він тримав у руці металеву чи через брак металевої, в екстрених випадках, очеретяну булаву; у церкві мав особливе місце, боку чи стасидию, різьбленого дерева, пофарбовану зеленою фарбою; на час відсутності із Січі призначав собі заступника, що називався "намісником отамана" чи "наказним" отаманом, "кошовим товаришем"; останній міг бути іноді навіть під час перебування дійсного кошових у Січі.

Але при усій своїй силі кошовий отаман, однак, не був необмеженим владарем запорізького війська:, не маючи ні особливого приміщення, ні окремого столу, кошовий був у дійсності тільки старшим між рівними, "батьком" для всіх козаків, від того мав більше моральне, чим дисциплінарне право. Влада його обмежувалася звітом, часом і радою. Кожен кошовий щорічно, 1 січня, під час вибору військовий старшини, повинний був дати звіт у всіх своїх учинках і діях, відносно війська; при цьому, якщо під час звіту за кошовим відкривався який-небудь злочин проти війська, яке-небудь неправильне рішення суду, який-небудь незаконний учинок проти заповітних переказів запорізьких, те його навіть страчували смертю.

Є звістка, що перший проводир козацький, Предслав Ландскоронський, був страчений за те, що мав намір привести козаків у строгу покору.

У 1739 році був убитий козаками на кримській стороні Дніпра, навпроти острова Хортиці, кошовий отаман Яків Тукало.

Потім кожен кошовий обирався тільки на один рік, після закінчення якого на місце його ставав інший; виключення робилися лише для дуже деяких, особливо видатних і популярних облич, які: Іван Сірко, Костянтин Гордієнко, Іван Малашевич і Петро Калнишевський, із яких перший був кошовим отаманом протягом 15 років, а останній протягом 10 років; але й отут усе-таки кошові залишалися у своїй посаді не на все життя, а щороку знову обиралися і знову затверджувалися на загальній раді всіх козаків. Нарешті, кожен кошовий був у залежності від ради, тобто від ради усього "низового запорізького товариства" чи, говорячи московською і польською мовою, від "черні" і "простолюду" козацького: "Кошовий у них як безладно обирався не голосами, а лементом і киданням шапок, на що обирається, те так само і позбавлявся своєї влади по примсі непостійної черні".

Без загальної ради всього запорізького війська кошовий отаман нічого не міг і нічого не смів почати: "У нас не єдиного пана кошового порада до писання аркушів буває, лягти усього війська нашого запорізьких одноголосна: що коли скажете в листу доклади, того, а не пан кошовий, а не писар без дозволу нашого переставляти самі собі неповинні".

Кошовий не мав права навіть роздруковувати само особисто листів, що надсилалися на його ім'я або в Січ. Від того коли в 1676 році приїхав у Запоріжжя посланець гетьмана Самойловича, Карпо Надточий, і вручив лист гетьмана кошовому Сірку в курені, те Сірко не прийняв цього листа наодинці, а велів винести його на раду і там вручити собі. Від того ж на всіх ордерах і листах, що посилалися куди-небудь від імені кошового із Січі, завжди робився підпис не одним кошовим, а з усієї старшиною і військом: "Її Імператорської Величності війська запорізького низового отаман кошового (ім'я) з військом, старшиною і товариством"; "Отаман кошового (ім'я) із товариством"; "Отаман кошового і товариство".

У словесних відносинах з козаками кошовий звертався з ними не наказово, а по-батьківськи чи товариськи, називаючи їх "дітками, братчиками, панами-молодцями, товаришами"; так, вислухавши який-небудь папір на військовій раді, кошовий звертався з промовою до товариства: "А, що будемо робити, пани-молодці?" "Братія моя мила, атамани молодці, військо запорізьке низове, дніпровське, як старий, так і молодий". Якщо случалося вирішувати яка-небудь важлива військова справа, то кошовий отаман скликав усе товариство на загальні збори і, прийнявши важливий і разом шанобливий вид, входив з відкритою головою на визначене місце серед радної площі, ставав під військовий прапор, кланявся кілька разів зборам і, коштуючи в усі час ради, тримав до товариства мову, чи, засуджуючи який-небудь злочин, чи, смиренно просячи у війська якої-небудь у свою користь прихильності. Козаки слухали його з великою увагою, а потім голосно висловлювали у кожного своя думка і, у випадку незгоди з кошовим, показували це своїм голосом і різними тілодвиженнями; у випадку ж знаходили вимогу кошового незгідним чи просто мало ґрунтовним, те зовсім не скорялися його волі і позбавляли загальної поваги.

Як на Україні гетьман, так у Запоріжжя кошовий отаман мав при "боці", особливо під час військових походів, кілька людей, від 30 до 50, слуг, що виконували обов'язки ад'ютантів при "власній" особі кошового; це були так називані молодики, джури чи хлопці, слуги-товариші, що виконували таку ж роль при кошовому, яку виконували пажі при важливій особі якого-небудь лицаря. Під час війни 1769 року в стройових козацьких реєстрах показано кілька людей молодчиків "при пану кошовому"; утім, ці ж молодики прислужували не тільки кошовому, але й іншим обличчям військовій старшині по двох чи по трьох при кожнім, більшею частиною хлопці чи в слуги січових козаків попадали молоді люди з поляків. Те що це були не прості слуги при кошовому й іншому старшинах, видно із самих обов'язків, на них що покладалися: "молодики повинні були Богу добрі молитися, на коні реп'яхом сидіти, шаблею одбиваться, списом добрі бий і із рушниці зірко стріяти". Утім, слово "молодик" іноді означало в Січі і просто молода людина.

Життя кошового отамана, як і інших старшин, анітрошки не відрізнялася від життя інших козаків: він перебував завжди в тім самому курені, у якому складався і раніш до обрання свого на посаду кошового; стіл і їжу мав у тім же курені, разом з козаками; навіть плаття одержував із загального військового скарбу. Так було испокон століть і тільки під кінець історичного існування Запорожжя військова старшина стала обзаводитися власними будинками в Січі і мати окремий стіл для себе, а в XVIII столітті, як свідчать очевидці, кошові отамани стали жити вже в особливих будинках, що вибудовувалися серед площі "міста"; там же стояли особливі будинки для військового судді і писаря.

Головними джерелами доходу кошового отамана були: ділянка землі, що давався йому військом при загальному розділі земних угідь між козаками, кожного нового року; царська платня -70 карбованців у рік; частина мита за перевози через ріки; частина мита з товарів, саме "кварта", тобто цебро від усякої "куфи" чи бочки привозимих у Січ горілки і білого вина, частина борошна, крупи і кримських чи турецьких товарів -"по товарі від усякої ватаги"; судова вира, тобто плата за розковання злочинця від стовпа і "деякий малий презент" від усяких прохачів; частина військового видобутку від усякої малої партії козаків, що відправлялися на які-небудь пошуки; випадкові приношення від шинкарів, брагарників, м'ясників і калачників медом, пивом, бузою (брагою), м'ясом і калачами. Крім усього цього, на свято Різдва Христова і святого Великодня кошової одержував так називаний "ралец", тобто подарунок, по двох чи по трьох пари лисиць і великих калачів, від шинкарей, купців і мастеровых: вони збиралися трьома окремими партіями, були з уклоном до кошового і підносили йому свої дарунки; за це кошовий повинено був пригощати їх, поки схотят, холодною горілкою і медом. У ці ж дні кошової напував і пригощав у себе в курені всю старшину, курінних отаманів і простих козаків. Нарешті, кошовому отаману йшли ще деякі з приблудних, пійманих на степах, коней: вони трималися протягом трьох днів і, якщо після закінчення цього часу до них не відшукувався хазяїн, надходили у власність військовий старшини, а в тому числі, отже, і кошовому.

Військовий суддя був другим обличчям після кошового отамана в запорізькому війську; як і кошовий отаман, він обирався на військовій раді з простого товариства. Суддя був охоронцем тих предковских звичаїв і віковічних порядків, на яких ґрунтувався весь лад козацького життя; у своїх рішеннях він керувався не писаним законом, як зовсім що не існували в запорізьких козаків, а чи переказами традиціями, повинне бути, занесеними з України в Запорожжя, що переходили з вуст у вуста й освяченими часом багатьох століть. Обов'язком військового судді було судити винних незабаром, право і безстороннє; він розбирав карні і цивільні справи і вимовляв суд над злочинцями, представляючи, однак, остаточний вирок суду вирішувати кошовому отаману, військовій раді. Військовий суддя іноді заміняв особу кошового, під ім'ям "наказного кошового отамана", виконував посаду скарбника й артилерії начальника при військовому "скарбі й армате". Зовнішнім знаком влади військового судді була велика срібна печатка, що він зобов'язаний був тримати при собі під час військових чи збор рад і прикладати до паперів, на яких ухвалювалося рішення всієї ради. Суддя, як і кошовий отаман, не мав ні особливого житла, ні окремого столу, а жив і харчувався разом з козаками свого куреня. Головним доходом судді було царське жалування -70 карбованців у рік і частину мита за перевози через ріки; крім того, він одержував, як і кошовий, цебро чи горілки білого вина від кожної привозимої у Січ куфи, "по товарі" від усякої ватаги, одного коня з приблудних коней, викуп за "відбите" злочинця від стовпа, "малий презент" від усякого прохача, частина видобутку від кожної партії, відома кількість меду, пива, бузи, м'яса і калачів від січових шинкарів, брагарників, м'ясників і калачників, нарешті, різдвяний і великодній ралец.

Військовий писар, як і кошовий отаман і військовий суддя, вибирався товариством на загальній раді і завідував усіма письмовими справами запорізького війська. Так, він розсилав накази по куренях, вів усі рахунки приходів і витрат, писав, іноді по нараді з ченцями, папера до різних государів і вельмож від імені всього запорізького війська, приймав всі укази, ордери, аркуші і цидулі, що надсилалися від різних царствених, владних і простих облич у Січ, на ім'я кошового отамана і всього низового війська. У запорізьких козаків обов'язку військового писаря виконувало одне обличчя, але при ньому, як помічника, складався виборний військовий підписарія і поверх того іноді кілька людей "канцелярських різного звання служителів". Дійсної канцелярії, у виді особливої установи, для писаря в Запорожжя не покладалося, і всі письмові справи відправлялися при "квартирі" (тобто курені) писаря. Обов'язок писаря вважалася в Запорожжя настільки важливої і відповідальний, що якби хто іншої, замість нього, насмілився писати від імені коша кому-небудь чи приймати листа, що надсилаються на ім'я писаря, того без пощади страчували смертю. Значення військового писаря в Запоріжжі було дуже велике: багато хто з військових писарів впливали на настрій усього війська; багато хто тримали у своїх руках усі нитки політики і громадського життя свого часу; відтого роль військових запорізьких писарів порівнюють з роллю генерального секретаря навіть військового міністра в наш час. Вплив військових писарів тим сильніше було в Запорожжя, що більшість з них залишалося на своїх посадах протягом багатьох літ беззмінно. Так, відомо, що протягом 41 року, від 1734 по 1775 рік, у війську запорізькому перемінилося усього лише чотири чоловіки в званні військового писаря. Але при усім своєму дійсному значенні, військовий писар, однак ніде і ні в чому не намагався показувати свою силу; напроти того, він завжди тримав себе нижче свого положення. Відтого на всіх паперах, що виходили від військового писаря, ми ніде не зустрічаємо його одноособового первісного підпису: звичайно писар, наприкінці кожного папера,- підписував відому формулу: "Отаман кошовий зі всім старшим і меншим низовим військом запорізького товариства"; далі, якщо кошовий був грамотний, то він власноручно підписував своє прізвище; якщо ж він був неписьменний, то замість нього писав його прізвище писар, часто при цьому не позначаючи того, що він підписує "замість неписьменного" кошового і з його чи згоди наказу. На паперах, що виходили від імені запорізького війська, дуже рідко можна зустріти ім'я і прізвище писаря: "Писар війська запорізького низового Андрій Тарасенко", чи "Іван Гліба". Зовнішнім знаком достоїнства військового писаря була в довгій срібній оправі чорнильниця - каламарь, від східного слова "калям" - очерет, при військових зборах, писар затикав свій каламарь за пояс, а гусяче перо, звичайне знаходження в довгій трубці того ж каламаря, витягав із трубки і закладав за праве вухо. Життя і зміст військового писаря у всім минулому схожі з життям і змістом військового судді, тобто він одержував 50 карбованців казенної платні і ті ж приношення від бочок горілки, товарів, судової пені і т.п.

Військовий есавул, так само, як кошовий отаман, суддя і писар, обирався общею радою з простих козаків низового товариства; обов'язку військового есавула були дуже складні: він спостерігав за порядком і благочиненням між козаками в мирний час у Січі, у військове в таборі; стежив за виконанням судових вироків за рішенням кошового чи всієї ради, як у самій Січі, так і у віддалених паланках війська; робив наслідку з приводу різних суперечок і злочинів у середовищі сімейних козаків запорізького поспольства; заготовляв продовольство для війська на випадок війни, приймав хлібну і грошову платню і, за наказом кошового, розділяв його згідний посади кожного старшини; охороняв усіх запорізьких вільностей, що проїжджали по степах; захищав інтереси війська на прикордонній лінії; посилався перед війська для розвідки про ворогів; стежив за ходом битви під час бою; допомагав тій чи іншій стороні в жаркі хвилини бою. Оттого ми бачимо, що в 1681 році військовий есавул, з декількома козаками, охороняв московських послів під час нічлігу їхній на ріці Базавлуке; у 1685 році, на прохання кизикерменского бея, він зганяв з Низу Дніпра по Січі Козаків, що займалися тут відведенням татарських коней і причинявших інші "шкоди" татарам; у 1765 році він посилався від Січі до Дніпра й Орели для охорони запорізького кордону і козацьких зимовників від російської лінійної команди; у 1757, 1758, 1760 роках есавул, з великими командами, переслідував у степу "харцизів" і гайдамака. Відтого ж зрозуміло, чому військового есавула різні мемуаристи й історики називають "поручиком", правою рукою і правим оком кошового і порівнюють його посада з посадою міністра поліції, генерал-ад'ютанта при фельдмаршалі. Зовнішнім знаком влади запорізького військового осавула була дерев'яна тростина, на обох кінцях скована срібними кільцями, що він зобов'язаний був тримати під час військових збор. Життя і доходи військового осавула були такі ж, як і військового писаря; але платні він одержував 40 карбованців у рік. У помічники військовому осавулу вибирався військовий подъесаулий, а на випадок війни військової обозний, що відав артиллерією і військовим продовольством і разділявший усі праці есавула.

Усі чотири названі обличчя - кошовий, суддя, писар і осавул - складали запорізьку військову старшину, що відали військові, адміністративні, судові і навіть духовні справи всього запорізького низового війська; посадові обличчя, що випливали за ними, тільки допомагали головним і виконували їхню волю і накази. Не задовольняючи керуванням краю із Січі, військова старший не раз відправлялася усередину козацьких вільностей по містах, селам і зимовникам, щоб на самих місцях зробити таке чи інше розпорядження, згідно нестаткам і потребам населення: чи зрівняти повинності, чи звільнити від податей, чи розділити угіддя, чи розібрати сварки і покарати злочинців. Як відбувалися ці поїздки, видно з похідних журналів січового архіву, що збереглися до нашого часу.

Посада курінних отаманів, називаних просто "отамання", числом 38, по числу куренів у Запорізькій Січі, як і інші, була виборна; у курінні обиралася людина розторопний, хоробрий, рішучий, іноді з колишньої військової старшини, а більшею частиною з простих козаків; вибір курінного отамана відомого куреня складав частку справа тільки цього куреня і виключав утручання козаків іншого куреня. Курінні отамани насамперед виконували роль інтендантів у Січі; прямою їх обов'язком були доставка провізії і дров для власного куреня і збереження грошей і майна козаків у курінній скарбниці; відтого в курінного отамана завжди знаходилися ключі від скарбниць, що у його відсутність ніхто не смів брати, якщо на те не було дозволу від курінного. Курінні отамани піклувалися про козаків свого куреня, як батьки про власних дітей і, у випадку яких-небудь провин з боку козаків, винних карали тілесно, не просячи на те ні в кого дозволу. Улюблених курінних отаманів запорізькі козаки слухалися іноді більше, ніж кошового чи суддю, і тому часто через курінних отаманів кошовий отаман у важких і небезпечних чи питаннях випадках діяв і на настрій усього війська; у такий спосіб курінні отамани служили як би посередниками між значною старшиною і простим товариством, а іноді і знаряддям у руках кошового, особливо в тих випадках, коли яка-небудь справа вимагала негайного рішення усього війська, а військо, у цілому складі, чи ухилялося дати своя швидка відповідь, чи ж зовсім не було згідно на пропозицію кошового. Віддаючи повну данину поваги курінним отаманам, запорізькі козаки навряд чи вважали посаду курінного необхідною умовою для одержання посади кошового; принаймні, історичних даних на те не мається; можна лише думати, що це було в більшості випадків, але не складало неодмінної умови. Крім прямих обов'язків, курінні отамани в числі 17 чоловік щорічно відправлялися із Січі в столицю за одержанням царської грошової і хлібної платні; у воєнний час вони завжди залишалися при своїх куренях "на господарстве", і замість них йшли, наказні курінні отамани, що виступали завжди на чолі своїх куренів і показували приклад хоробрості і безстрашності для простих козаків; під час походу всякий курінь мав свою корогву, і козак, що носив цю корогву, називався хорунжим. Головним доходом курінних отаманів була царська платня- по 27 карбованців на кожний, крім тих 17 отаманів, що щорічно відправлялися в столицю за платнею і за те понад визначені йому 27 одержували по 18 карбованців на людину; крім того, курінні отамани одержували від козаків, що їздили на видобутки "по ласці", що кожний захоче дати; гроші ж, що вони збирали за крамниці і хати на базарах, що віддавалися в наймання шинкарям і Крамарям, також збір від казанів і курінних дубів, що віддавалися в наймання, чи човнів, вони звертали на потребі куренів, щоб вони ні в чому не бідували. Звання курінних отаманів, як можна думати, йде з тих пір, коли встановлене був розподіл усього війська на курені.

Після військовий старшини і курінних отаманів випливали так називані "батьки" чи "старі", "сивоусі діди", "знатні радці", тобто колишні військові запорізькі старшини, чи свої посади, що залишили, по старості років і через хворобу, чи попуст ку їхній іншої після військової ради. Досвідченість, прославлена відвага, запекле молодіцтво в молоді роки - давали їм право на величезний моральний авторитет у середовищі запорізького війська. Це були "стовпи" усього низового війська, носії всіх його переказів і строгих виконавців козацьких звичаїв: вони протвережували і втихомирювали не знали ніякої вузди, при повній рівності товариства, молодих козаків; вони навіть часто йшли проти волі "власної" старшини, не крім самого пана кошового, коли бачили в чому-небудь порушення з його боку предковічних порядків запорізької громади. На радній площі "сивоусі діди" займали місце негайно після військовий старшини; у нарадах по негайно послу курінних отаманів; під час війни управляли над окремими загонами і навіть іноді над самими полковниками; при відправленні "аркушів" від січового товариства приписувалися негайно після імені кошового отамана, а після смерті користалися такою честю, що, при їхньому похованні, один раз палили з гармат, "а з дрібної рушниці більш, ніж по іншим простим козакам".

За війсковою старшиною випливали військові служителі - довбуш, пушкар, товмач, кантаржей, шафар, канцеляристи і шкільні отамани.

Військовий довбуш, "добош", политаврщик, відав військовими литаврами, якими він призивали козаків на ради, загальні і частки, 1 січня кожного нового року, 1 жовтня, на Покрив пресвятої богородиці, у відомі дні чи березня квітня, на свято Воскресіння Христова, нарешті у виді походів на чи ворогів під час прийому важливих осіб до Січі. Крім цього прямого обов'язку, військовий довбуш іноді виконував обов'язки інших чинів, особливо поліцейських: так, він знімав із засуджених злочинців плаття і приковував їх до ганебного стовпа на площі, був присутній при виконанні судових вироків, спонукував посполитих до якнайшвидшої сплати податей і негайному приїзду, у виді походів, із зимовників у Січ, нарешті, стягував на користь війська мита і перевози через ріки. За виконання своїх обов'язків довбушу давався "особлива велика всякий рік плата", але, не більше трьох карбованців у рік. У допомогу військовому довбушу давався виборний піддовбуш.

Військовий пушкар управляв усією війсковою запоріжскою артилерією, тобто пушками, мортирами, порохом, дробом, свинцем, ядрами і кулями; крім того, він виконував посаду доглядача військової в'язниці, тому що під його наглядом знаходилися злочинці, що очікували судна і тимчасово містилися при військовий пушкарник, чи засуджені і присуджені до тюремного ув'язнення; нарешті, військовий пушкар щорічно виїжджав із Січі, звичайно навесні, для прийому провіанту, свинцю і пороху, що присылались з Москви в Січ. Зміст військовому пушкарю, як і довбушу, давалося з царської платні - "особлива велика плата", як видно з документів 1768 року, три карбованці в рік. У допомогу військовому пушкарю вибирався військовий підпушкарь і кілька людей гармашей чи канонірів, митецьких у стрілянині з гармат і рушниць.

Військовий товмач виконував посаду військового перекладача і зобов'язаний був знати іноземні мови знаходився у відношенні з запорізькими козаками проїжджали через їхню землю народів, які: поляки, турки, татари, греки, вірмени, молдавані й ін.; товмач візував їхні види, пред'являв їм вимоги від запорізького Коша, служив посередником між ними і запорізькими козаками; читав, що надсилалися в Січ грамоти іноземних государів; як людина, що знає різні мови, військовий товмач нерідко посилався секретно Кошем для розвідування справ на границі запорізьких вільностей і навіть у ворожий стан.

Військовий кантаржей (від турецького "кантар"- ваги, у поляків kantorzy, kantorzysta-приказчик) був хоронителем військових ваг і мір, що служили нормою для ваг і мір усіх торговців, що жили в Січі, і продавців. Маючи при собі військові ваги і міри, кантаржей разом з цим зобов'язаний був збирати доходи на користь війська з приможливих у Січ товарів, продуктів, різної бакалії, горілки, провина і поділяти їх на товариство, старшину і церкву. Таким чином, посада військового кантаржея можна порівняти з міністром державних майні якого-небудь невеликого західноєвропейського князівства наших часів; він жив в особливому приміщенні на базарній площі.

Військові шафари (від польського zsafarz-эконом, ключник, келар, домоправитель), числом чотири, іноді і більше, з підшафаріями, зобов'язані були збирати доходи на користь війська, але не в Січі, а на головних через Дніпро, Буг і Самару перевозах - Кодацькім, Микитинськім, Бугогардовськім, Самарськім і ін.; з купців, що проїжджали, дрібних торговців і промисловців усякого звання і народностей; вони вели прихіднорозхідні книги, містили при собі козацькі команди, іноді мали команди прикордонних комісарів, і строго стежили за порядком при русі вантажів через переправи.

Військові канцеляристи, що розділялися на старших і молодших, інакше власне канцеляристів і підканцеляристов, писарів і підписарієв, складали, очевидно, цілий штат, що доходив іноді до 20 чоловік і колишній, звичайно, у безпосереднім підпорядкуванні від військового писаря.

Військові шкільні отамани, числом два, один для школярів старшого, інший для школярів молодшого віку; обоє вони вибиралися і скидалися самими ж школярами, обоє зберігали на руках шкільну суму і піклувалися про продовольство і життєві зручності свого юного і дитячого товариства.

До військового "служителям" належали ще булавничий, бунчужний і хорунжий. На руках першого знаходилася булава кошового, на руках другого - військові бунчуки, а на руках третього - корогва, чи військовий прапор, що він носив на війну. Крім військового хорунжого, минулого і курінних хорунжих 38 чоловік, по числу куренів у Січі.

Самий нижчий ступінь чинів у ранзі Запорізького низового війська складали громадские отамани, що спостерігали за порядком і благочиненням між запорізьким посольством по падалицях у слободах і зимовниках,

Безпосередньо за січовий старшиною випливала похідна старшина і паланочная; вона вище стояла військових служителів, але діяла поза Січчю і тому повинна бути розглянута після них. Похідну старшину складали - полковник, що називався інакше сердюком, осавул і писар; вони чи діяли у воєнний час, при сухопутних і морських походах, чи в мирне при пійманні гайдамака і харцизів чи розбійників, особливо ж у передовій варті, що виставлялася на границях запорізьких вільностей; у всіх випадках полковник був начальником відомої частини війська, розташовував декількома загонами запорізьких козаків, неодмінно з осавулом і писарем.

Паланочную старшину ("до паланки") складали - полковник, чи сердюк, есавул, писар, підесаулий і підписарій, тобто "три пани і три підпанка"; відтого в полковників існувала формула підписів на папері: "Полковник NN з старшиною". У паланочну старшину вибиралися люди заслужені, щорічно, однак, що змінювалися після військової ради; спочатку їх було п'ять, потім вісім чи десять, по числу паланок в усьому Запорожжя; кожний з них мав у своїй дистанції особливу команду над козаками, що жили по слободах і зимовникам, посилав роз'їзди на прикордонні лінії для розвідування про положення справ у ворогів і про усьому повідомляв точні і докладні зведення в Січ; крім того, один з них щорічно відправлявся в столицю, чи Москву Петербург, за одержанням царської грошової і хлібної платні. Влада паланочного полковника була в його області дуже велика: він заміняв у своєму районі особу кошового отамана і тому нерідко, як і кошовий, карав і навіть страчував смертю злочинців. Його влада простиралася і на облич, що проїжджали, через паланку: він дозволяв їм в'їзд у вільності запорізьких козаків і для безпеки давав їм особливий знак, що називався перначем. Зовнішнім знаком достоїнства паланочного полковника був носиться їм за поясом металевий пернач, яким він іноді "бив смертним боєм по голові провиненого в чому-небудь козака". На зміст усього "паланочного панства" йшла "особлива велика плата всякий рік".

Висновок

Як у виборі військовий старшини і розділі земель, так і в судах, покараннях і стратах запорожці керувалися не писаними законами, а "старожитнім військовим звичаєм", словесним правом і здоровим глуздом. У той час, як малоросійські козаки, навіть з часу гетьмана Богдана Хмельницького, відокремивши від Польщі, робили суд і розправу, через брак власного законодавчого статуту, по польських законах, тобто по литовському статуті і по німецькому магдебурзькому праву, запорожці не визнали цих законів, як не згодних з духом малоросійського народу, і замінили писані польські закони "здоровим міркуванням і введеними звичаями". Але писаних законів від запорожців не можна було й очікувати насамперед тому, що громада козаків занадто мало мала за собою минулого, щоб виробити ті чи інші закони, привести їх у систему і виразити на папері; потім писаних законів у запорізьких козаків не могло бути ще і тому, що все історичне життя їхній була наповнена майже безперервними війнами, що не дозволяли їм багато зупинятися на пристрої внутрішніх порядків власного життя; нарешті, писаних законів запорізькі козаки навіть намагалися уникати, побоюючись, щоб вони не змінили їхніх вільностей. Відтого покарання і страти в запорізьких козаків усього більше стосувалися карних і майнових злочинів. Це -загальне правило для всіх народів, що стояли і коштують на перших ступінях суспільного розвитку: насамперед людині потрібно відгородити свою особистість і своє майно, а потім уже думати про інші більш складних сполученнях громадського життя. Звичай, замість писаних законів, визнавався, як гарантія міцних порядків у Запорожжя, і росіянином урядом, починаючи з часу пануючи Олексія Михайловича і кінчаючи часом імператриці Катерини II, тобто від початку і до кінця історичного життя Запорожжя під державою Росії.

Не можна сказати при цьому, однак, щоб запорізькі судді, у своїй практиці винятково звичаєм, дозволяли собі сваволя і допускали тяганину справ: і незначне число запорізького товариства і чисто народний пристрій його, і цілковита приступність усякого члена козацької громади до вищих начальників робили суд у Запорожжя простим, швидким і правої в повному і точному змісті цих слів; скривджений і кривдник словесно викладали перед суддями сутність своєї справи, словесно вислухували рішення їхній і відразу припиняли свої звади і непорозуміння, причому, перед суддями були однаково рівні - і простий козак і знатний товариш. Прості козаки і старшина вважалися рівними, але насправді останні домагалися для себе вигідних рішень кошового чи паланочних судів. Формальна рівноправність не відповідала фактичної нерівності бідних і багатих козаків у суді.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
контрольна робота

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
магістерська

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Козаки, їхнє життя, побут та звичаї - реферат з Історії України - шкільна програма 12 класів

# data[].attributes.attachment_link.description
План 1. Запорізьке козацтво. 2. Кошовий отаман. 3. Козацька наречена. 4. Суднобудування запорізьких козаків. 5. Запорозька верф. 6. Суди і покарання запорізьких козаків. 7. Адміністратівні і судові влади в запорізьському низовому війську. 8. Висновок Запорізька Січ На кордоні лісу і дикого степу, на стику слов'янської осілої сталості і розгульної вольниці кочівників народилося козацтво.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Громадське радіо

# data[].attributes.attachment_link.title
Громадське радіо | Слухайте. думайте.

# data[].attributes.attachment_link.description
"Громадське радіо" - незалежна "розмовна" радіостанція, яка надає неупереджену, об'єктивну та достовірну інформацію й аналіз подій в Україні та світі.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
MAMABOOK - український сайт для батьків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Козаки - славні лицарі, воїни, які жили згідно своїх устоїв, традиції. Козацтво створило неймовірний культурний пласт. Якими ж були побутові звички козаків, як і де жили ці славетні воїни, яких традиції дотримувалися? Цікаві факти з історії українських козаків читайте в цій статті.

Статус козака
Існує досить поширена думка, що в запорозькі козаки приймали всіх, хто приходив на Січ і вмів перехреститися та сказати, що вірує в Бога. Проте це не так. Щоб стати справжнім козаком, слід було пройти дуже нелегку школу навчання й скласти суворі іспити, які витримували не всі, тож не всі й ставали козаками.

Статус молодика та джури
Новачок, незалежно від віку, приймався спочатку в "молодики". Молодик сім років учився фехтувати, влучно стріляти, "реп'яхом" на коні сидіти, виконувати гопак, який колись був не танцем, а різновидом бойового мистецтва, що полягав у вмінні вести бій найперше ногами з багатьма суперниками. Крім того, козак розвивав у собі силу й спритність. Керували навчанням досвідчені воїни й полководці, при яких юнаки служили джурами.

Освіта
Козак мав не тільки бути неперевершеним воїном, а й так само добре знати грамоту, основи астрономії, медицини. Більш талановиті навчалися ще й основам дипломатії, вивчали іноземні мови, оскільки у невтомній боротьбі доводилося бувати у різних країнах.

Іспит на звання запорожця
Лише після успішного навчання майбутній козак допускався до іспиту на звання запорожця. Такий іспит мав напівжартівливий характер. Спочатку юнак мав з'їсти миску дуже наперченого борщу і випити кварту горілки, опісля чого пройти по колоді, перекинутій між скелями на березі Дніпра, і не впасти у воду. Наступне випробування - подолати всі пороги, пливучи човном по Дніпру проти течії. На завершення молодик, осідлавши необ'їждженого коня задом наперед, без сідла й вуздечки мав проскакати по степу й благополучно повернутися.

Родина та виховання козака
Мати і батько залишалися "іконами", без дозволу яких діти не сміли навіть приступити до роботи. Неповага до батьків була ледве чи не гріхом смертним, а про весілля без батьківської згоди молоді люди навіть подумати не могли.

ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Козацькі розваги, забави та конкурси

Жінка козака
По поведінці жінки оцінювався сам козак. Чоловік не втручався у справи жінки, а жінка - у справи чоловіка. Обов'язки були строго розмежовані і займатися чоловікові жіночою справою було ганьбою. Жінка, незалежно від свого статусу в сім'ї, була нейпершою людиною для захисту, тому, що вона - майбутнє козацького роду.

Самітники-козаки
Козаки нерідко залишалися холостяками. Холостяцькому життю "сприяли" постійні війни - люди просто не встигали створити сім'ю. Ті ж, хто віддавав перевагу розпусті, а не сімейному життю, якщо були спіймані "на гарячому", каралися.

Були й ті козаки, які брали обітницю безшлюбності, цілком віддаючи себе військовій службі. Такі люди виховували чужих дітей - майбутніх козаків - "всім світом". Поява перших зубів у дитини, перші його слова, перші кроки викликали бурю захоплення у загартованих десятками, а то й сотнями боїв воїнів.

Народження сина у козака
Народження хлопчика для козака - справжня радість... І справжнє горе для матері. Микола Гоголь без перебільшень описував побут козаків у своєму творі "Тарас Бульба": матір, яка вмовляє батька залишити дитину хоча б на кілька днів, щоб надивитися на свою кровинку, боячись, що більше ніколи його не побачить, не була вигадкою.

Хлопчик - значить воїн за замовчуванням. І подарунки йому були відповідні: рушниці, ножі, порох, лук і стріли. Як тільки у дитини прорізався перший зуб, його несли до церкви на молебень. Часто у цих малюків першими словами були не "мама" чи "тато", а "пу" і "но" - команда стріляти і наказ коню рухатися вперед.

Важка вдача та строгість
Строгість козаків на людях легко пояснюється їх способом життя. Козаки не були надлюдьми, і в боях теж зазнавали втрат, нерідко значних. Їхні дружини могли голосити чоловікам, мовляв, "ніколи під руку мене не візьмеш, не притулишся до мене, дитини не приголубити - як дикун!". У душі козаки відчували сором за те, що вижили в битві, де померли їхні товариші.

Ставлення до старших
Не важливо, хто перед козаком - старий жебрак або старий отаман, повага до прожитого життя залишалась однаково високою. Розуміючи, що вік бере своє, і людина вже об'єктивно не здатна виконати ту чи іншу роботу, молодші козаки завжди і в усьому допомагали старшим односельцям. При них вони ставали більш стриманими, дбайливішими. Якщо старий заходив у будинок або на збори, козаки вставали, а зустрічаючи старого на вулиці - кланялися.

Козаки та гості
Козаки вірили: гість посланий Богом. Особливо бажаними і шанованими гостями були люди, що прийшли здалеку, просто незнайомі люди і ті подорожні, що потребують даху над головою. Вважалося ганьбою відмовити людині в притулку. Гостя завжди садили на чолі столу і пропонували краще місце для відпочинку. Цікаво, що мінімум три дні козаки не цікавилися у гостя ані ім'ям, ані місцем, звідки він прибув - це вважалося непристойним. Гості були настільки культовими особистостями, що їм місцем поступалися навіть старі. Подорожуючи козацькими землями, козак міг не брати їжі ані для себе, ані для коня - він скрізь був бажаним гостем, адже у нього скрізь є родичі, свати, куми, товариші по службі. На худий кінець завжди є просто незнайомі люди, що поважають гостя, як і самі козаки.

Відносини між козаками
Підходячи до групи людей, козаки кланялися зі словами "Здоровенькі були, козаки!", "Здорово, козаки!", на що слідувала відповідь: "Слава Богу!". При зустрічі після довгої розлуки, при прощанні, а також на головні свята козаки обіймалися й прикладалися щоками.

Борг
Разом з тим, козаки вважали, що борг - гірше неволі, тому всі борги намагалися повернути якомога швидше. Навіть безкорисність - борг, за який треба відплатити тим самим.

Вбрання
Одяг - друга шкіра козака. Він носив тільки свій одяг і тримав його в чистоті. Прийти на застілля брудним - за це можна було легко стати об'єктом загальних насмішок.

ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Українські приказки про козаків

Ставлення до алкоголю
Померлого випиваку гребували ховати з усіма - для них був окремий цвинтар, поруч з самогубцями. П'яницям рідко ставили хрести, але завжди забивали осиковий кіл у могилу. Цікаво, що в побуті були як окремі гуляння (чоловіків з чоловіками і жінок з жінками), так і загальні, і під час загальних застіль чоловіки сідали з одного боку столу, а жінки - з іншого. Козаки знали: хмільна голова може допустити зайве щодо чужої дружини. Швидкі на розправу козаки цілком могли закінчити таке застілля і бійкою, і пустити в хід зброю.

Байки у козаків
Козаки любили прикрашати свої бойові заслуги під час застіль, але вони не брехали в побуті, і особливо - в справах. Страшна ганьба для козака бути спійманим на брехні.

Крадіжки
Майже неймовірний факт, якщо вірити католицькому священику та історику Єнджею Кітовічу: у будь-якій Січі можна було залишити мішечок грошей на вулиці - він залишиться на своєму місці. Козаки не крали ані у своїх, ані у гостей, а пригостити своїм вином перехожого було для них священним обов'язком.

Кінь у козаків
Ставлення до коня у всіх без винятку козаків було особливим. Кінь - найкращий друг і вірний супутник козака. Перед від'їздом на війну, жінка кланялась в ноги тварині, "щоб повернув козака додому", і тільки потім - батьків чоловіка, щоб не переставали читати молитви за його здоров'я. Коли козак повертався, дружина також кланялась спочатку коневі - дякувала.

Злочин та покарання на Січі
Палітра злочинів і покарань на Запорізькій Січі була надзвичайно різноманітна. Найтяжчим вважалося вбивство козаком козака, за здійснення такого злочину обвинуваченого закопували в землю разом із своєю жертвою. За стародавнім козацьким повір'ям вважалося, що під землею жертва вічно буде душити свого кривдника, адже вбивцю зв'язували і клали під труну.

Бійки
Нанесення тілесних пошкоджень у п'яному вигляді із застосуванням зброї інколи каралося переламуванням однієї ноги. За більшу провину переламували руку і ногу, що фактично означало відлучення від козацького ремесла.

Зрада
За дезертирство, ухилення від зайняття посади або пияцтво під час походу на злочинця очікувала смертна кара. П'яного під час морського походу викидали за борт, а під час сухопутного маршу - прив'язували до коня і ганяли по степу, доки винуватий не помирав.

Витверезник
Для профілактики пияцтва на Запоріжжі існував так званий Гадючий острів, куди січовики відправляли невиправних пияків, де й кидали їх напризволяще.

Популярне покарання
Найбільш поширеним покаранням серед козаків було приковування злодіїв до ганебного стовпа і забивання буковими киями осіб, що здійснили конокрадство, пограбування купців, порушували військову дисципліну. Траплялося таке, що деякі засуджені не лише залишалися живими, але й отримували від товаришів гроші за мужність.

За вчинення дрібних правопорушень передбачалося обмеження певних прав, зокрема накладалася заборона на зайняття виборних козацьких посад.

Козацькі розваги
Що є гра для того, хто постійно мусить перебувати у стані готовності до війни? Козацькі забави вигадувались задля гарту найрізноманітніших якостей козака, це й ігри на фізичну силу, на швидкість реакції, на нестандартне мислення.

Частою розвагою для козаків ставало змагання "лава-на-лаву": збиралися дві групи козаків, шикувалися один проти одного. Козаки трималися зціпленими у лікті руками по типу ланок ланцюга. По команді старого козака-судді дві команди атакували одна одну. Ціль - відтіснити "лаву" суперника, повалити або розірвати її.

Бої
Кулачні бої були досить розповсюдженим дозвіллям в усьому світі, особливо - у військовому середовищі. Козацтво не було винятком. Вищі шанси на перемогу мав не сильніший, а більш досвідчений козак, що не раз тикав дулі смерті і знав можливості свого тіла. Такими поєдинками здобувалось краще володіння собою і часткова психологічна готовність до вже справжнього двобою.

Співи та танці
Козацькі забави не виключали співи й танці. Метою було не тільки себе показати, а й тренувати голос, правильне глибоке дихання, серцево-судинну систему і опорно-руховий апарат. Викрутаси верхи на коні тренували вправність і невимушеність їзди.

Риболовля та мисливство
Гуртова риболовля і полювання часто виступали не тільки матеріальним промислом, а й цікавою забавою. У випадку риболовлі змагались у часі непорушності й тиші з вудкою. Особливо цікавим для козаків було, сидячи у човні, влучно цілити у рибу навколо багром чи простим списом. Полювали рушницею і луком на звіра чи птаха. Так тренувалась влучність і нервова витривалість, вміння безшумно ходити по лісу, що особливо цінувалось у пластунів.

Люлька та тютюн
Козаки дуже цінували люльку і тютюн, які подеколи вважались ціннішими за жінку. Була така козацька розвага: знайти якийсь дуже міцний тютюн і смалити його, поки один з козаків не закашляється. Братчики потім довго кепкували з такого сіроманця.

# data[].attributes.attachment_link.title
Традиції та звичаї українських козаків - MAMABOOK - український сайт для батьків

# data[].attributes.attachment_link.description
Козаки - славні лицарі, воїни, які жили згідно своїх устоїв, традиції. Козацтво створило неймовірний культурний пласт. Якими ж були побутові звички козаків, як і де жили ці славетні воїни, яких традиції дотримувалися? Цікаві факти з історії українських козаків читайте в цій статті.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Як і кожна станово-професійна група епохи середньовіччя, реєстрове і запорозьке козацтво виробило свою обрядовість, що охоплювала різні сфери життя і діяльності. Відомості про обряди, що сформувалися в середовищі запорожців, походять переважно з останніх часів існування Січі, але, ймовірно, більшість їх виникла раніше.

Обрядова система козаків була пов'язана насамперед з основним заняттям - військовою справою та воєнізованим побутом. Зокрема, характер воїнських ініціацій мали обряди прийому в запорожці. Перша фаза ініціації - ритуальне відокремлення від громади - починалася обрядовими проводами майбутнього запорожця "на той світ". На Січі новик проходив обряди прийому в "молодики", які включали урочисту присягу на вірність товариству і, ймовірно, прийняття православ'я, якщо молодий козак був іншої віри. Ставши "молодиком", ініціант витримував термін навчання військової справи і правил поведінки запорожця. В цей час у зовнішньому вигляді новачків, їхній поведінці всіляко підкреслювалися порубіжність, принижене становище, що характерно для другої (порубіжної) фази ініціації. "Молодики" виступали об'єктом ритуальних висміювань та принижень, змушені були виконувати роль служителів при старшині і старших козаках . Іспит на звання козака-запорожця міг включати споживання якоїсь бридкої їжі, ходіння по колоді над Дніпровою кручею (попередньо випивши горілки), подолання човном порогів на Дніпрі, скакання на необ'їждженому коні, випробування винахідливості й т. п. Коли ініціант з честю проходив через усі випробування, то допускався до участі у морському поході на турків. Завершувалася ініціація прийомом нового козака до одного з січових куренів і обрядом перейменування, який означав нове народження посвячуваного, вже як козака.

Обрядовими діями обставлялося проведення військових рад запорожців, а також курінних і паланкових сходок. Загальні ради відбувалися у запорожців звичайно в святкові дні - 1 січня кожного нового року, 1 жовтня в храмове свято Січі - Покрови, на другий-третій день Великодня. Крім того, збиралися ще термінові ради в разі якоїсь важливої справи. Починалася рада зазвичай боєм довбиша в литаври і виносом осавулом великого січового прапора (корогви) та виставленням його на площі біля церкви. Старшина, яка ставала в центрі, і козаки, розташовані колом, обмінювалися поклонами і привітаннями.

На виборній раді складання кошовим отаманом і старшиною повноважень супроводжувалося покладанням булави кошовим на шапку біля прапора, а також чорнильниці, печатки і палиці писарем, суддею та осавулом. Коли після обговорення визначали кандидата, кілька запорожців виводили його з куреня на площу, де вручали булаву, від якої обираний повинен був двічі відмовлятися. Довбиш "відбивав честь" новообраному. Під час виборів мали місце дії, які принижували претендента, що передбачалося й ритуалом ініціацій посадових осіб. Зокрема, виведення кандидата супроводжувалося ритуальною лайкою і погрозами, а самі вибори включали ритуал сипання на голову піску і вимащення голови землею. Так обирали суддю, писаря, осавула, курінних отаманів та інших старшин.

Певні обряди супроводжували військові дії козаків. Зокрема, рішення про початок військових дій вітали салютом з гармат і військовою музикою. Так само зустрічали й проводжали і військових послів сусідніх держав. У поході командир мав на щоглі чайки прапорець, яким подавалися сигнали козакам. Виставлення прапора знаменувало також початок і кінець битви. Після повернення з походу на Січі відбувалася подячна церковна служба і поминання загиблих.

Календарні свята запорожці не зустрічали аграрними обрядами, які широко побутували на селі, що пов'язано зі специфікою їхнього способу життя й діяльності. В такі дні відбувалися врочисті церковні служби і хресні ходи. На Водохреще козаки салютували з гармат і рушниць. На Різдво і Великдень вони ходили поздоровляти кошового і старшину, приносили їм подарунки. Часто відбувалися кулачні бої.

Козаки, які жили по зимівниках і займалися сільським господарством, відправляли й традиційні аграрні обряди. Під час полювання та рибальства запорожці виконували пов'язані з цими заняттями обрядові дії, зокрема, умилостивлювали духів стихій, прив'язували мисливські й рибальські роботи до календарної обрядовості, творили різні магічні дії, спрямовані на забезпечення успіху в цих промислах. Відповідні обрядові чинності мали місце і під час війни. Вони зводилися до дій і замовлянь, що, як вважали козаки, берегли їх від куль і шабель ворогів та допомагали розгромити противника.

Частина схарактеризованих тут обрядів відома з джерел кінця XVI ст., інші зафіксовані пізніше, дещо реконструйовано етнографами. Однак є підстави вважати, що в основних своїх рисах козацька обрядовість створювалася одночасно з формуванням козацтва як військового стану.

# data[].attributes.attachment_link.title
Обряди та звичаї запорозьких козаків - Про Україну

# data[].attributes.attachment_link.description
Як і кожна станово-професійна група епохи середньовіччя, реєстрове і запорозьке козацтво виробило свою обрядовість, що охоплювала різні сфери життя і діяльності. Відомості про обряди, що сформувалися в середовищі запорожців, походять переважно з останніх часів існування Січі, але, ймовірно, більшість їх виникла раніше. Обрядова система козаків була пов'язана насамперед з основним заняттям - військовою справою та ...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Звичаї козацтва Запорізької Січі

Українські козаки завжди вирізнялися відданістю християнській вірі, тому всюди, де закладали Січ, одразу ж зводили церкву на честь Покрови Пресвятої Богородиці. Однак жили вони за власними унікальними звичаями. З чим саме це пов'язано - однозначно сказати важко: чи то з військовим духом козацтва, чи то з його витоками з глибин культури. До речі, у перекладі з тюркської "козак" означає "авантюрист", "шукач пригод".

Перші поселення козаків на порогах Дніпра з'явилися наприкінці ХV століття. Сюди тікали переважно селяни від панського гніту.

Хоча перший прототип майбутньої Запорізької Січі як військового укріплення започаткував шляхтич та магнат Дмитро Вишневецький на острові Мала Хортиця. Загалом з ХVI до XVIII століття існувало 8 Запорізьких Січей.

Усі вони зводилися за схожим принципом. Обиралося найбільш зручне місцерозташування на берегах Дніпра, зазвичай, острів. Територія Січі обводилася земляними валами та частоколом. Між ним ставилися гармати.

За укріпленнями в самісінькому центрі була площа з церквою. Тут приймалися усі рішення. Дещо збоку зводилися курені - своєрідні казарми козаків.

Козаки доволі шанобливо ставилися до жінок, але місця їм на Січі не було. Щоб стати повноцінним козаком та потрапити на Січ чоловікові треба було пройти цілий обряд, який іноді передбачав відверті знущання. Він складався з двох основних етапів. Перший - заприсягнути на вірність козацькому товариству та прийняти християнську віру. Другий - освоїти козацькі звичаї та військову справу. Останній етап вирізнявся особливими випробуваннями: прислуговуванням перед бувалими козаками, харчування бридкою їжею, їзда верхи на необ'їждженому коні, спускання на човні порогами Дніпра (своєрідний рафтинг) та інше.

Завершувалася посвята участю в поході та перейменування новачка у козака з відповідним колоритним прізвиськом. Цікаво обирали козаки й старшину на Січі - отаманів, писарів, суддів. Також існував особливий обряд, який включав лайку та погрози в бік претендентів, вимазування їх у піску. Кожен з походів чи початок війни козаки відзначали салютами з гармат та музикою з танцями.

Після повернення на Січ обов'язково відправлялася служба в церкві та поминальні літургії за загиблими. Особливою містикою були оповиті майстерність у бої та подвиги окремих козаків. Їх називали воїнами-крірами, або характерниками. Вони були майстерними у перевтіленнях, розвідці та володінні мечем, а також вирізнялися гострим розумом та хитрістю.

Пройнятися духом тих часів можна і зараз, завітавши на мальовничий острів Хортиця, де знаходиться музей "Запорізька Січ". У ньому вкрай точно переданий увесь побут козаків.

Дізнатися ж більше про звичаї українського козацтва та невідомі місця України можна за посиланням, де також можна розповісти про найбільш мальовничі куточки країни. На сайті можна стати учасником проекту I love Ukraine, поділившись враженнями від найулюбленіших українських місць та краєвидів, відправивши фото навіть з мобільного на короткий номер 380 у MMS повідомленні. Проект I love Ukraine створений, щоб розповісти всьому світу про Україну, про її тисячолітні фортеці та палаци, про таємничі замки і дивовижні краєвиди, тому на сайті можна знайти інформацію та фотографії з різних куточків України, від Карпат до Донецького кряжу, від Чернігова до Кримських гір. Участь у проекті безкоштовна.

# data[].attributes.attachment_link.title
Звичаї козацтва Запорізької Січі | RegioNews - Всеукраїнське інформаційне агентство

# data[].attributes.attachment_link.description
Звичаї козацтва Запорізької Січі Українські козаки завжди вирізнялися відданістю християнській вірі, тому всюди, де закладали Січ, одразу ж зводили церкву на честь Покрови Пресвятої Богородиці. Однак жили вони за власними унікальними звичаями. З чим саме це пов'язано - однозначно сказати важко: чи то з військовим духом козацтва, чи то з його витоками з глибин культури.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
З метою вшанування мужності та героїзму захисників незалежності та територіальної цілісності України, військових традицій і звитяг Українського народу, сприяння дальшому зміцненню патріотичного духу у суспільстві та на підтримку ініціативи громадськості щорічно 14 жовтня в Україні відзначають свято - День захисника України, водночас з Днем Українського козацтва.

Мета: ознайомити учнів з козацькою добою; розповісти про духовний зв'язок із лицарями - козаками, який утілив невмирущий український дух.

Обладнання: мультимедійний проектор; мультфільми "Як козаки з турками воювали"; зображення козаків; книжки про козаків; спортивний інвентар для конкурсів; уривки українських пісень.

Джерело: chrome://global/skin/media/imagedoc-darknoise.png

ПЕРЕБІГ ЗАХОДУ

Ведуча

Добрий день вам, друзі щирі,
Хай живеться вам у мирі,
Ведучий
Не минайте нашу хату,
Бо у нас сьогодні свято.

Ведуча. В Україні щорічно відзначається День українського козацтва, День захисника України. Зараз ми можемо говорити про своєрідне ставлення до доби козацтва, її волі та духу.

Ведучий. Козацтву належить особливе місце в історії України та в історичній пам'яті українського народу. Саме козацтво було тією силою, що активно впливала на історію України XVII-XVIII ст. Його історичне значення важко переоцінити. Народ будь-якої країни береже спогади про власне минуле, пишається своєю історією.

Дозвольте нам сьогодні привітати вас із Днем Українського козацтва, Днем захисника України!

Звучить пісня "Це наш рідний край".

Ведуча. Козак означає вільний чоловік. Козаки об'єднувалися в курені (загони), кожен курінь обирав собі отамана (ватажка). Побутове життя було дуже простим, жінки з ними не жили. Чоловіки повністю обслуговували себе самі: готували їжу, лагодили одяг тощо. Козаки суворо дотримували дисципліни, успішно розвивали власну військову вправність, створили свій флот, що складався з легких і швидких човнів - чайок.

Ведучий. Запорозька Січ - військовий і адміністративний центр запорозького козацтва, що існував за порогами Дніпра із середини XVI ст. до 1775 року. Утворення Запорозької Січі пов'язане з процесом формування українського козацтва, освоєння ним раніше спустошених татарами українських земель між Дніпром і Південним Бугом.

Ведуча. Значної ваги набуває відродження українського козацтва, адже це - відродження України. Сьогодні козак - не той, хто одягнений у вишиванку й шаровари.

Козак - це передовсім воїн за духом, який воюватиме тільки за честь і свободу. Шляхетність, мудрість, відвага - три основні ознаки козака: шляхетного не підкупиш, мудрого не обдуриш, мужнього не залякаєш!

2-г а ведуча. Козаки не тільки воювали, але й мали змогу розважатися та грати в цікаві ігри.

►Гра "Одягнися козаком"

Обирають трьох хлопців. На столах є три комплекти українського костюму. Ведучі зав'язують кожному очі. За командою гравці мають швиденько знайти потрібний для себе одяг і вдягнутися за 1 хвилину.

Ведуча. Крізь століття лине слава про українських козаків. Волелюбне козацтво показало усьому світові не тільки своє лицарство, але й здатність утворити державу. Нею стала Запорізька Січ, що проіснувала близько 300 років.

Ведучий. Міцний, лицарський у нього дух! Продовжимо козацькі забави.

►Конкурс "Перевага рук"

Запрошують дві пари хлопців. Вони сідають за стіл один навпроти одного. За командою ведучого починається змагання на руках - армреслінг.

Ведуча
Молодий я, молодий,
Повний сили та відваги.
Гей, юначе, виходь на бій,-
Пожартуємо для розваги!

Джерело:chrome://global/skin/media/imagedoc-darknoise.png

►Гра "Збий кеглі!"

Хто збиває одну кеглю - той отримує один бал. Хто більше отримає балів - переможець!

Ведучий. На Запоріжжі була церква Святої Покрови. Запорозькі козаки вважали Святу Покрову своєю покровителькою.

Ведуча

Козаки люблять жарт і надзвичайний гарт,
Вітчизну й волю вміють захищати.
А чи зумієте ви, як вільні козаки,
Себе в змаганні нині показать?

Ведучий. У народі існує легенда про випробування, що витримували чоловіки, коли їх приймали в козаче товариство. Розповідають, що після того, як хлопець перехреститься, його пригощали пекучим від перцю борщем. Новачок мав його з'їсти. Опісля новачка вели до Хортиці, чи до іншого місця на Дніпрі, де лежала перекинута між скелями колода: хлопець мав пройти тим "містком", не впавши у воду. Подолавши цей іспит, майбутній козак повинен був проплисти певну відстань проти течії в смузі Дніпровських порогів.

Ведуча. Але це ще не все. Хлопець мав, осідлавши дикого лошака - чолом до хвоста, - без сідла й вуздечки проскакати верхи полем і повернутися неушкодженим. Якщо хлопець "на дикому лошаку скакав", то це означало, що у "козаки годиться".

►Конкурс "Бій півнів"

На майданчику ведучі кладуть два обручі. Обирають дві пари гравців. Вони повинні стати на одну ногу та за спинами взятися руками "в замок". За командою ведучого вони повинні виштовхати один одного з кола плечем. Хто першим втратить рівновагу, той програв.

Ведучий. Чи кожен юнак проходив такі випробування, чи народ просто наділив їх богатирськими здібностями - цього не відомо. Знаємо напевне, що на Січ приймали незалежно від національності, віку та минулого, аби був вільним, говорив козацькою мовою, був православним, знав і приймав порядки та звичаї січового лицарства.

►Конкурс "Повзунець"

Пройти навприсядки повз мотузку та не зачепити її. З кожним колом мотузку опускають дедалі нижче. Хто торкнувся, той повертається на своє місце.

Ведуча
Козак - це той, хто за освіту,
Хто любить пісню і молитву!
Козак вкраїнську любить мову,
Дотримає завжди свого слова!

Ведучий. А зараз вашій увазі пропонуємо переглянути мультфільм.

Перегляд мультфільму "Як козаки з турками воювали".

Ведуча. Козаки були відданими своєму товариству, любили влучне слово, дотепні жарти, вигадки й розваги, а над усе - пісню.

Ведучий. Колись дуже-дуже давно Бог запросив до себе дітей різних народів, аби обдарувати їх до свята. Зібралося тут багато люду та всім знайшовся подарунок.

Ведуча. Щойно тоді помітив Господь, що в обшарпаній одежині стоїть ще одна дитина і гірко плаче. Це була українська дитина, яка, соромлячись свого вигляду, боялася наблизитися. Зажурився Господь - усе ж всім роздав. Захмарилося його чоло та згодом проясніло. Подарував він українській дитині найцінніший скарб - пісню, ту пісню, що ніхто її ще так не співав, ту пісню, що й досі береже в душі український народ.

Звучить українська народна пісня "При долині кущ калини".

Джерело: https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/a/ac/Stamps_of_Ukraine%2C_2015-46.jpg

Ведучий. У глибині душі кожного українця живе козак: воїн, який нічого не боїться і за рідну землю без роздумів віддасть своє життя.
Ми бажаємо вам міцного козацького здоров'я, незламної волі до перемоги та патріотичного духу, що допоможе долати будь-які перешкоди!

Ведуча
Тримайсь, козаче, сміливим будь,
Козак не плаче - це не забудь.
Нехай невдача, нехай біда,
Ніщо не зломить козака!!!
Усі (разом). Слава Україні! Героям Слава!
Дякуємо за увагу!

За матеріалами І. В. Шабовта, обласний Палац дітей та юнацтва, м. Чернігів
"КЛАСНОМУ КЕРІВНИКУ. УСЕ ДЛЯ РОБОТИ" № 3 (99) березень 2017 р.

Сподобалась тема? Тоді замовляйте:

Інструкція, як оформити замовлення на: http://osnova.com.ua/help/4/

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
основа інтернет магазин

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мій конспект

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нова програма

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
усі заняття в групі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книги для днз

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
конспекти уроків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
електронний конструктор уроку

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацькому роду - немає переводу. До дня козацтва та захисника України (14 жовтня)

# data[].attributes.attachment_link.description
З метою вшанування мужності та героїзму захисників незалежності та територіальної цілісності України, військових традицій і звитяг Українського народу, сприяння дальшому зміцненню патріотичного духу у суспільстві та на підтримку ініціативи громадськості щорічно 14 жовтня в Україні відзначають свято - День захисника України, водночас з Днем Українського козацтва.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
- економічні:захоплення українських земель польськими та литовськими феодалами, нестача власної землі у селян і як наслідок - переселення селян на Дике поле, у Запоріжжя та нижнє Подніпров'я;

- соціальні:посилення феодального гніту, оформлення кріпосної залежності;

- політичні:намагання Польщі встановити контроль над утікачами в Подніпров'ї;

- національно-релігійні: політика колонізації, гоніння на православну церкву;

- військові: необхідність захисту кордонів від зазіхань Кримського ханства.

Козаками ставали передусім селяни, а також міщани і дрібна шляхта. За національним складом козацька спільнота була дуже неоднорідною: до неї входили молдавани, литовці, білоруси, росіяни і навіть татари, але найбільше було українців.

Основні заняття козаків:землеробство, скотарство, полювання, рибальство, торгівля. Нерідко грабували татарських купців. Заможні козаки мали наймитів, у тому числі з козацького середовища, які допомагали вести господарство.

Своєрідною столицею козаків була Запорозька Січ.Назва "Січ" походить від слова "сікти" і означає укріплення з дерева, хмизу, глини. Розташовувалися січі на дніпровських островах. їх укріпляли ровами та високими валами з дерев'яним частоколом. Фортеця мала великі башти з бійницями для гармат. Іноді до річки проривали підземний хід. Першою з відомих січей називають Хортицю (1553-1557 рр.), створену Дмитром Вишневецьким. Крім Хортицької, також відомі січі Базавлуцька, Томаківська, Чортомлицька, Кам'янецька тощо.

Дмитро Вишневецький, засновник Запорозької Січі, походив із великокнязівського роду Гедиміновичів, мав значні маєтки, обіймав посади канівського й черкаського старости. Він очолив низку козацьких походів на Крим і навіть на Туреччину. У1563 р. Вишневецький був виданий туркам Молдавією і страчений у Константинополі. В історію він увійшов під іменем Байда.

На січі були склади, арсенали. У центрі розташовувався майдан із церквою, від нього відходили довгі будинки - курені, у яких жили січовики. Курінь водночас був і військовою одиницею; всього їхналічувалося 38. Чисельність самих козаків залежала від пори року, епідемій, перебігу воєнних подій. Умови вступу до Січі були нескладними (прийняття православної віри, бути неодруженим). Основними обов'язками козаків була військова служба. Перебування жінок на території січі заборонялося.

Січ мала ознаки державності:територію, систему владних органів, військо і правові звичаї.

Вищим органом влади виступала Січова Рада.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
причини виникнення козацтва::  — економічні:захоплення українських земель польськими та литовськими

# data[].attributes.attachment_link.title
Причини виникнення козацтва:

# data[].attributes.attachment_link.description
економічні:захоплення українських земель польськими та литовськими феодалами, неста­ча власної землі у селян і як наслідок - пересе­лення селян на Дике поле, у Запоріжжя та нижнє Подніпров'я; - соціальні:посилення феодального гніту, оформ­лення кріпосної залежності; - політичні:намагання Польщі встановити кон­троль над утікачами в Подніпров'ї; - національно-релігійні: політика колонізації, гоніння на православну церкву; - військові: необхідність захисту кордонів від зазіхань Кримського ханства.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Козацькі приказки та прислів'я (їх ще називають "приповідки") віками живуть в українських сім'ях. Вони є виявом великої мудрості нашого народу. На нашому сайті представлені деякі відомі приповідки, що з різних сторін характеризують козаків.
Найвідоміші
1) "Надія на Бога, а лицарство наше"

2) "Береженого і Бог береже, а козацька шабля стереже".

3) "Бог не без милості, а козак не без щастя".

4) "Козак в дорозі, а надія в Бозі".

5) "Козацькому роду нема переводу".

6) "Або перемогу здобути або вдома не бути"

7) "Слава не поляже, а про себе розкаже".
Про козацькі вдачу та звичаї
8) "Щирий козак ззаду не нападає".

9) "Зроду віку козак не був і не буде катом."

10) "Лежачого не б'ють".

11) "Козак не боїться ні тучі, ні грому".

12) "Козак не боїться ні хмари, ні чвари, ні чортової кари".

13) "Козак журби не знає".

14) "Козак з біди не заплаче".

15) "Терпи, хлопче, козаком будеш".

16) "Терпи, козаче, горе - будеш пити мед".

17) "Терпи козак, отаманом будеш".

18) "То не козак, що отаманом не думає бути".

19) "Козак з бідою - як риба з водою".

20) "Звання козацьке, а життя собацьке".

21) "Життя собаче, зате слава козача".

22) "Добрий козак баче, де отаман скаче".

23) "Козак живе не тим, що є, а тим , що буде".

24) "Хліб та вода - то козацька їда".

25) "На козаку й рогожа прихожа".

26) "Хто любить піч, тому ворог Січ".

27) "За честь голова гине".

28) "Доки шабля в руці, то ще не вмерла козацька мати".

29) "За рідний край - хоч помирай".

30) "Місяць - козаче сонце".

31) "Не все ж то козак, що списа має".

32) "Зовсім козак та чуб не так".
Про козацьку долю та військову доблесть
33) "Де козак - там і воля".

34) "Де козак - там і слава".

35) "Що село, то й сотник".

36) "Що козак - то п'ятак, а за дівку - гривня".

37) "Козак не без долі, а дівка не без щастя".

38) "Куди козака доля не закине - все буде козак".

39) "Козак, як не сало їсть, то турка б'є".

40) "Не наше діло з плахтою стрибати, наше діло з москалем воювати".

41) "Хочеш спокою - готуйся до бою".

42) "Знищ ворога сьогодні, бо завтра нашкодить".

43) "Ворога де знайдеш, то бий".

44) "Куля не галушка - її не проковтнеш".

45) "Або полковник, або покійник".

46) "Краще живий хорунжий, чим мертвий сотник".

47) "Степ та воля - козацька доля".
Про козаків та панів
48) "Ставний козак Максим Залізняк - славніше Запорожжя".

49) "Ви пани, а ми - запорожці: пам'ятайте вражі сини, що ми вам не хлопці".

50) "Коли ти дворянин, то поклонися козакові".

51) "Козак добрий та вороги не хвалять".

52) "Козача потилиця панам ляхам не хилиться".

53) "Висипався Хміль із міха та наробив панам ляхам лиха".
Про козацьких командирів
54) "Без гетьмана військо гине".

55) "Без доброго командира військо - отара".

56) "Як череді без личана, так козакам без гетьмана".

57) "До булави треба голови".

58) "Де отаман швець - там Січі кінець".
Про козацькі місця та історичну пам'ять
59) "Не пив води дунайської, не їв каші козацької".

60) "Пугу, пугу! - козак з лугу".

61) "Наш Луг - батько, а Січ - Мати, ось де треба помирати".

62) "Хто в Полтаві не бував, той лиха не знає".

63) "Та ти ще полтавської води не пив".

64) "Малим родився - великим помер".

65) "А що робиш тепер? - По чужинах блукаю та слави шукаю".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Іван Пасічник

# data[].attributes.attachment_link.title
Знамениті козацькі прислів'я та приказки

# data[].attributes.attachment_link.description
Козацькі приказки та прислів'я (їх ще називають "приповідки") віками живуть в

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В козацькій думі про Федора Безрідного кінця XVI ст. сказано, що коли товариші його ховали, "то шаблями землю копали і з семип'ядельних пищалей стріляли" Яків Собеський на початку XVII ст. каже, що багато хто з козаків не користувався шаблями, але рушниці були у всіх. У тому ж столітті про зброю козаків пише Боплан: за його словами, у запорожців були у вжитку фальконети, ядра, порох, пищалі й шаблі; вирушаючи в похід, кожен козак брав одну шаблю, дві пищалі, шість фунтів пороху, причому важкі боєприпаси складав у човен, а легкі залишав при собі. Пищалі, як зауважив Боплан, були "звичайною" зброєю козаків, з якої вони дуже влучно стріляли. 1648 р. запорізькі козаки вітали Богдана Хмельницького пострілами з мушкетів. У тому ж XVII ст. у актах, які дійшли до нас, є вказівка, що запорізькі козаки застосовували гармати й пищалі для охорони фортець: Зі зброї у вжитку запорізьких козаків були гармати, рушниці, пістолети, списи, шаблі, келепи, стріли, сагайдаки, якірці, кинджали, ножі, панцери. Історик Зеделлер стверджує, що рушницями, як і шаблями, запорізьких козаків першим озброїв 1511 р. Остафій Дашкович. Наприкінці XVI ст. Еріх Лясота зі зброї запорізьких козаків називає лише гармати, пострілами з яких Запорізьке Військо зустрічало й проводжало посла германського імператора. "В Сече пушечнаго наряду - пушка медная ломовая, а к ней сто ядр весом по 8 гривенок ядро, 11 пушек полевых, а к ним по сто ядр, весом по 4 и по 3 гривенки ядро; да затинных пищалей две медных да три железных, а к ним 200 ядр свинцовых, весом по гривенке и полугривенке ядро... Город Кодак - пушек в нем две железные городовые да две затинные пищали". В тому ж XVII ст. про зброю запорізьких козаків згадує літопис Самовидця: за його словами, у запорожців були у вжитку самопали, шаблі, списи, стріли й обухи, тобто келепи чи бойові молотки.

В середині XVIII ст. про зброю запорізьких козаків пише Митецький, вказуючи, що у запорізькому війську, як у старого, так і у малого була вогниста зброя, рушниці або флінти, пістолети, холодна зброя - списи й шаблі, а порох і свинець купували в Польщі й Україні - свій хоч і робили, але він не відзначався доброю якістю. Більшість цієї зброї козаки здобували у поляків, росіян і особливо у татар і турків". Головна маса пороху спочатку йшла від польського уряду, а згодом, після переходу запорізьких козаків у підданство російського царя, від російського: з Москви у Січ щороку надсилалося жалування запорізьким козакам, а разом з ним російський уряд надсилав їм певну кількість пудів пороху.

Переважна частина запорізьких гармат, що дійшли до нас, польського, турецького й російського виробництва, деякі генуезького: "Гармат запорожці в себе не мають, а використовують несподівано захоплені на турецьких кораблях і галерах"48. В самій Польщі гармати (мідні) почали відливати не раніше XV ст.; через те в першій половині XVI ст. вони були досить рідкісними як у самій Речі Посполитій, так і в запорізьких краях. На рахунку була кожна гармата в кожній із польських фортець і в кожній із запорізьких. В актах 1672 р. вказуються гармати мідні, ломові, польові, затинні мідні пищалі, затинні залізні пищалі, залізні городові; в цей час у Чортомлицькій Січі всіх гармат налічувалося 17, а до них по 100 залізних і свинцевих ядер для мідної й ломової, по 200 для інших, вагою по гривенці й півгривенці ядро, та кілька десятків пудів ґнота. Від російського царя запорожці вперше отримали "пушки ломовыя, гранаты, ракеты, сипоши и трубы", здається, аж 1673 р. Гармати, що дійшли до нас, чотирьох видів: мортири, мідні гармати, залізні ковані й чавунні; зразки всіх цих видів є у громадських та приватних музеях козацьких старожитностей. Мідна мортира має вигляд мідної ступки завдовжки 10, завширшки 90 із отвором 40 мм; мідна гармата має ствол завдовжки 5, завтовшки 4 й отвір 1 четверть, шпиль на півтори четверті з глухої сторони; залізна гармата має залізну ковану трубу, скріплену вісьмома залізними кільцями й відкриту з обох кінців. До одного з них (звідки заряджають) прироблено залізні дужки, в котрі вкладали залізний зарядний ящик; довжина трубки 640 мм, самого ящика 240, отже, всієї гармати 880 мм, ширина ящика з верхнього кінця 175, з нижнього 110 мм, внутрішній діаметр труби 60 мм, товщина стінок труби по 20 мм. Чавунна гармата складається з чавунного ствола з хвостом та підставкою для прицілу; довжина ствола 640 , хвоста 120 мм, отже, всієї гармати 760 мм, діаметр при хвості 160, при дулі - 125 мм, діаметр отвору - 55 мм.

Рушниці (правильніше ручниці, від слова "рука"), або ж самопали, у запорізьких козаків були найрізноманітніші: більшість була з довгими стволами, оправлена сріблом з насічками й черню на ложах, стріляла завдяки покладеному на полицю порохові й припасованому до полиці й курка кременю. Так само виглядали й менші за розмірами, з "просторными" стволами пістолети, звані запорізькими козаками пістолями; кожен козак мав при собі чотири пістолети й носив два з них за поясом, а два у шкіряних кобурах (від татарського "ку-бур" - шкіряний чохол), причеплених ззовні до шароварів м. Рушницями, пістолетами й шаблями запорожці особливо любили шикувати і звертали на них велику увагу, оздоблюючи дорогою оправою та прикрасами й завжди намагалися утримувати їх у великій чистоті (через що й побутував вислів "ясна зброя"): "зброя у них вся була прикрашена золотом та сріблом, на зброю вони витрачали все своє багатство: то й не козак, коли в нього погана зброя"; тільки перед походами запорожці змочували рушниці й пістолети розсолом, щоб вони приіржавіли й не "грало враже око на ясній зброї". Списи й ратища (від слова "рать") також широко використовували запорожці: "козакові без ратища, як дівчині без намиста". Зі списів, що дійшли до нашого часу, видно, що всі вони виготовлялися з тонкого й легкого дерева завдовжки в п'ять аршинів, спірально помальованого червоною й чорною фарбою. На кінці ратища був залізний наконечник, а на нижньому дві невеличкі, одна під одною, дірочки для ремінної петлі, що одягалася на ногу. На деяких ратищах робили ще залізну перетинку, щоб пронизаний списом ворог зопалу не просунувся по спису аж до рук козака і не зчепився знову битися з ним, адже бувало, що комусь розпанахають живота, а з нього навіть кров не бризне, він цього навіть не помічає, далі лізучи в бійку. Деякі списи робили з вістрями на обох кінцях, ними можна було класти ворогів і сюди й туди. Списи часто служили запорожцям замість мостів при переході через болота: дійшовши до грузького місця, вони відразу кладуть один за одним два ряди списів - в кожному ряду спис і вздовж та впоперек,- і переходять по них; коли перейдуть через один ряд, відразу стають на другий, а перший знімуть і з нього мостять третій, та так і перебираються.

Шаблі використовували не надто криві й не дуже довгі, середньою довжиною в п'ять четвертей, зате дуже гострі: "як рубоне кого, то так надвоє й розсіче,- одна половина голови сюди, а друга туди". Леза шабель вкладали у дерев'яні обшиті шкірою чи обкладені металом піхви (від слова "пхати"), часто прикрашені на кінці, біля руків'я, якимось вирізаним із дерева звіром чи птахом; на самих лезах часто робили золоті насічки. Шаблі носили при лівому боці й прив'язували за два кільця, одне вгорі, а друге нижче середини, вузеньким ремінцем за пояс. Шабля була настільки необхідною запорізьким козакам, що в їхніх піснях завжди називалася "шаблею-сестрицею, ненькою рідненькою, панночкою молоденькою".

Як справжній "лицар", запорожець віддавав шаблі перевагу перед усілякою іншою зброєю, особливо кулею, і називав її "чесною зброєю"; використовувати її слід було лише проти чесних воїнів, а проти такого, наприклад, "бусурманського народу", як татари, треба було діяти "не шаблями, а нагаями".

Келепи, чи бойові молотки, чекани - ручна зброя, що складалася з дерев'яної ручки, завдовжки з аршин, із залізним молотком, що мав з одного боку тупий обушок, а з другого гострий ніс. Як бойова зброя келепи використовувалися "воровскими" козаками Стеньки Разіна, й водночас турками в XVII ст.60 та запорізькими козаками: "Сегож де, государь, числа (3 вересня 1658 р.) ночи пришли в село Крупец из Глухова черкасы пеши и его - драгуна Ваську Кондратова - били и мучили: бит он чеканом по голове и рука правая отшиблена". В народних козацьких думах є двовірш, у якому келепові приписується значення бойової зброї.

"А козак козачий звичай знає -
Келепом по ребрах торкає".

Історик Зеделлер пише, що келепи запорізькі козаки використовували для розбивання ворожого обладунку. Коховський вважає, що келепи служили запорізьким козакам лише як допоміжна зброя і їх використовували в рідкісних випадках, переважно проти татар, а саме "коли бійці змішувалися в рукопашному бою до такої міри, що стріляти було небезпечно через можливість завдати шкоди своїм".

Якірці, чи рогульки, відомі ще під назвою залізного чи троїцького часнику також вважалися у запорізьких козаків частиною озброєння. Якірці нагадують чотири товсті цвяхи, дуже загострені на кінцях і з'єднані докупи в центрі; очевидно, якірці виготовляли з подовгастого шматка заліза, розщепленого до середини на три частини й потім викуваного окремо вручну; як бойову зброю їх використовували в давнину росіяни поляки, а згодом, без сумніву, татари і запорізькі козаки. Їх призначенням було поранення кінських копит, тому запорожці розкидали їх у степу перед ворожою кіннотою, щоб сповільнити її просування; як його не покладеш, один ріжок якірця все одно буде стирчати вгору й неодмінно встромиться у копито коня.

Стріли запорізькі козаки використовували, мабуть, у дуже ранній період їхнього історичного існування, запозичивши у татар і турків; відомий запорізький кошовий і гетьман українських козаків 1605-1622 рр. Петро Конашевич-Сагайдачний на старій гравюрі XVII ст. зображений верхи на коні з булавою у руці, сагайдаком при боці й стрілами в ньому за спиною6". Віце-адмірал К. Крюйс 1699 р. писав про запорізьких козаків, що вони використовували луки й стріли, котрими дуже влучно стріляли Нарешті, у літописця Самійла Велич-ка є розповідь, як козаки супроводжували Хмельницького з Січі: за ним їхали кінні добровольці "мушкетеры" і "сайдакеры"70. У козацьких віршах, що дійшли до нашого часу на старих лубкових картинах із зображенням запорізьких гайдамаків, сказано:

"Як натягну лук я, брязну тятивою,
То мусить утікати хан кримський з ордою".

Сагайдак - від татарського "сагайдак" чи "саадак" - дикий козел або його шкіра для обшивання лука й навіть сам лук,- використовували запорізькі козаки, як і татари, для збереження у ньому стріл і носили на ремені за плечима; сагайдаки запорожці здобували переважно у татар.

До всього описаного озброєння запорізьких козаків слід ще додати ятагани, кинджали, ножі й панцери, котрі також були у вжитку запорізьких козаків, хоча й не становили їхнього, так би мовити, національного озброєння, їх заносили з віддалених від запорізьких вольностей земель і країн. Панцери, зокрема, носилися дуже небагатьма. Нарешті, до озброєння запорізьких козаків слід віднести також роги, ладівниці й череси. Роги для пороху запорізькі козаки використовували в давніші часи; тому на військовій печатці, наданій козакам ще Сигізмундом І і Стефаном Баторієм, козака зображено з мушкетом, ратищем і рогом за поясом. Пізніше запорожці почали носити готові патрони в так званих ладівницях. Ладівниці у запорожців були різними: кістяними, металевими, шкіряними, у вигляді гарбуза, серця, фляжки тощо; їх збереглося до нашого часу дуже багато по приватних музеях збирачів козацьких старожитностей. Крім того, запорожці використовували ще широкі шкіряні череси, котрі вони носили на грудях, заповнюючи у два чи в три ряди патронами з кулями й порохом, мов сучасні патронташі.

Запорізькі козаки володіли своєю зброєю із вражаючою майстерністю, так, що, за словами українського літописця, і "найлучшій польскій гусарин и рейтарин примірен им быти не может".

Відповідно до озброєння самого козака виготовляли "рондик", тобто збрую його бойового коня: у багатого запорожця на коня одягалася вуздечка з "байраком" або мундштуком і лакованим ремінним поводом, ясно-червоний чапрак, по краях обшитий галуном, орчак або кульбака, тобто сідло на червоному оксамиті зі срібним галуном, з підвішеними по боках, на пряжках, підтебень-ками, тобто шкіряними полами чи лопатями, часом тисненими й розписаними; перед сідлом чіпляли дві кобури для пістолетів, позаду прив'язували ремінні тороки "для закріплення мішка, суми чи в'юка для речей чи якихось вантажів. Сам в'юк укривали червоним сап'яном. Часом у тороки в'язали, за прикладом татар, полонених ворогів; татари ж робили так ще 1283 р. "начаша бесурмане вязати головы боярскія къ торокомъ, а руки вкладоша въ судно". Нарешті, для похідної їзди запорізьким козакам необхідні були нагаї, звані у них то малахаями, то ногаями. Останні збереглися до нашого часу у приватних зібраннях козацьких старожитностей.

Загалом про озброєння запорізьких козаків слід сказати, що все низове військо було озброєне вогнепальною та холодною ручною зброєю; козак-піхо-тинець, зокрема, мав мушкет, шаблю й ратище, кінний козак мав мушкет, шаблю, ратище й чотири пістолети, два з яких носив за поясом, а два в кобурі біля передньої луки сідла; порох і кулі піший носив у чересі навколо пояса, кінний - у ладунці через плече. До цього слід додати кинджали, ятагани, ножі, сокири, стріли й дротики, які використовували ті й інші. Своїм озброєнням запорізькі козаки переважали навіть Західну Європу. "Згадаймо,- зауважує щодо цього Коховський,- що в описаний час у європейських військах ручна вогнепальна зброя ще не була такою поширеною". Особливо примітне на Запоріжжі те, що там "мушкет не виключав списа, котрий замінював собою багнет, а в Західній Європі мушкетери були відокремлені від пікінерів, з чого в бою виникала дуже суттєва незручність, оскільки воїн мав або лише наступальну зброю, або лише оборонну" .

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
запорозьке козацтво

# data[].attributes.attachment_link.title
Озброєння запорізьких козаків

# data[].attributes.attachment_link.description
В козацькій думі про Федора Безрідного кінця XVI ст. сказано, що коли товариші його хо­вали, "то шаблями землю копали і з семип'ядельних пищалей стріляли" Яків Собеський на початку XVII ст. каже, що багато хто з козаків не користувався шаблями, але рушниці були у всіх.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Опубліковано .

Історія створення Галереї гетьманів України

Її було відкрито в Палаці студентів ДНУ у 1999 році, але і досі вона залишається єдиним зібранням в Україні, яке експонує портрети самих видатних козацьких воєначальників та меценатів України Х VIІ - Х VIIІ століття. Про ідею створення цієї унікальної галереї нам розповідають директор Палацу студентів ДНУ Вадим Вікторович Стукало та завідувач кафедри української історії Сергій Іванович Світленко.

Вадиме Вікторовичу, ми знаємо, що ви головний промоутер створення галереї Гетьманів. Розкажіть, будь ласка, як виникла ідея створення Галереї і з яких джерел була зібрана інформація для виготовлення портретів.

Україна - велика держава, якою протягом століть керували князі і царі. Але особливою національною рисою є історія гетьманській України, що охоплює період з ХVIІ ст. до 80-х років ХVIIІ ст. Вона значною мірою таємнича, все що було пов'язано з політичною, етнокультурною автономією нашого народу з відомих причин було не бажаним для глибокого висвітлення і тривалий час замовчувалося. Зараз тема незалежності виходить на поверхню, з'являються цілі концепції історичного розвитку України, а саме - проблема історії гетьманщини.

Я звернувся до істориків університету за цінними консультаціями, які, в свою чергу, готували довідки про гетьманів. Потім, над зібраними матеріалами працювали учасники народної студії образотворчого мистецтва Палацу студентів ДНУ, студенти та викладачі факультету української філології та мистецтвознавства . Портрети гетьманів були виконані в національному дусі - в жанрі української парсуни, вони не містять в собі привнесеного академізму. Художники використовували різноманітні історичні джерела: гравюри, портрети, документальні описи. Наприклад, портрет Івана Мазепи - це копія картини, яка зараз знаходиться в Швеції у Королівському Палаці. Головна ідея створення Галереї - це висвітлення славетного минулого України й донесення його до молодого покоління.
Сергію Івановичу, 1 березня 1999 року відбулося відкриття Галереї гетьманів, як Ви його запам'ятали?
Виконавши технічний матеріал, підготувавши портрети, давши анотації та історичні довідки, ми спробували зробити відкриття цієї галереї дуже урочистим.

Спільно з дирекцією Палацу студентів ДНУ та університетським Центром гуманітарних проблем освіти 1 березня 1999 р. ми відсвяткували день історичної україністики, на який були запрошені дуже відомі та авторитетні науковці - головний редактор журналу "Київська Старовина" академік НАН України П.П.Толочко та дуже авторитетний знавець давньої історії, член-кореспондент НАН України Микола Федорович Котляр. Урочисте відкриття Галереї відбулося в присутності представників ректорату ДНУ, студентів, аспірантів, докторантів, викладачів. Ми провели творчу зустріч з діячами "Київської старовини", які розповіли про свої досягнення та задумки і запросили до участі в журналі наших науковців. Все це стимулювало кафедру історії України ДНУ до плідної співпраці з журналом. В цей день, також, відбулась зустріч редколегії з нашими студентами та відбувся концерт. І це дуже важливо, щоб ми в постіндустріальному суспільстві могли чути пісенний голос нашого народу. Формування особистості на пісенній і поетичній спадщині - це теж дуже важливий аспект. На наш погляд, таке поєднання експозиції портретів гетьманів, наукових досліджень старовини та виступу художніх колективів з українськими народними піснями давало відчуття цілісної культурологічної концепції.
На виставці представлено чотирнадцять портретів, і цей вибір гетьманів, звичайно, не випадковий. Сергію Івановичу, яких концепцій історичного розвитку України ви дотримувались коли готували матеріали щодо створення Галереї?
Директор інституту історії НАНУ Академік Смолій та його кам'янець- подільський колега професор пан Степанко виступили з концепцією Української Національної революції 1648-1676 років. Ця концепція пов'язана з нашою Галереєю гетьманів, тому що там представлені відомі гетьмани національно-визвольній війни під проводом Хмельницького, громадянській війни та руїни. Цікава проблема історії гетьманщини другої половини ХVIІ - першої половини ХVIІІ століття, коли українське самоврядування переживає кризові часи, посилюється тиск Російської Держави на автономність та вільність українців. Цей період знаходить відображення в цілій низці портретів. Проте створення галереї не передбачає ідеалізації історичного процесу. Є така говірка: "Там де два українця - там три гетьмана". З одного боку ми маємо на прикладі цих портретів показати ідею соборності, єднання всіх українських земель, які спостерігаються в період Богдана Хмельницького, Івана Виговського, Петра Дорошенка, Івана Мазепи та інших гетьманів. З іншого боку нескінченні чвари, міжусобиці, зрадництво. Все це теж є ознаками гетьманської доби, і галерея дає змогу проводити велику виховну роботу, формувати історичну пам'ять без якоїсь ретуші та ідеалізації, з метою показати українську історію без прикрас, для того щоб наше сучасне молоде покоління виховувалося в патріотичному дусі, дусі любові до своєї історії, якою б драматичною і трагічною вона б не була. Тому що це - наша історія, і переписати ми її не можемо і не маємо права, а можемо тільки інтерпретувати з позиції сучасних методів пізнання, додаткових джерел та, для того, щоб Україна не повторювала помилок, які були допущені тоді. По друге для того, щоб ми усвідомлювали вічні цінності, як воля, свобода, почуття єдності, як кажуть чуття єдиної родини, тому що по одинці ми безсилі, а разом неподоланні.

Необхідно пам'ятати, що гетьмани були не тільки талановитими воєначальниками , як Богдан Хмельницький, з його військовим мистецтвом, але й меценатами, як Іван Мазепа, який не тільки будував храми, але й оновлював їх (наприклад, Києво-Печерську Лавру).

Вишневецький заснував Січ на Великій Хортиці. Від цього і йде козацтво, як консолідована сила, як центр державотворчих процесів в Україні. Без Запорізької Січі навряд чи коли б була гетьманщина. А в середині ХVIІ ст. після Богдана Хмельницького було дуже багато гетьманів, які виступали як керівники української автономної козацької держави. Потім ця держава пала під тиском російського централізму, але завдяки діяльності українських дворян, шляхтичів-автономістів кінця ХVIІІ - першої третини ХІХ ст. гетьманська традиція була трансформована, і пам'ять про колишні козацькі гетьманські часи була передана новій генерації українській еліти. Це була молода демократична інтелігенція, яка підняла прапор національно-визвольних ідей на народницькому етапі визвольного руху середини 40-х - кінця 80-х років ХІХ ст. Цей сюжет дуже важливий для розуміння і наступного етапу нашої історії - українського національного відродження, який зараз трактується, як період націотворення.

Тому, без пізнання цих джерел ми не можемо формувати на загально-філософському, історико-філософському та позанауковому рівні сучасну українську національну свідомість.

Наочні портрети повинні ґрунтуватися на першоджерельній основі, але дуже важко роздобути конкретні історичні матеріали. Тому, на думку істориків університету, в Галереї представлені найбільш значущі гетьмани, які залишили дуже вагомий внесок в історії нашої країни.
Вадиме Вікторовичу, сьогодні Галерея дуже гостинно приймає відвідувачів. Хто тут буває найчастіше?
Наше завдання полягає в тому, щоб галерею використати якомога ширше з виховної мети, більше проводити заходів, до яких включати, як вчених, так студентів, школярів.

Зараз в Галереї проходять презентації, наукові семінари, конференції, творчі звіти науковців, аспірантів та студентів університету. Також можна проводити спецкурси, засідання наукового товариства. До нас часто приходять викладачі шкіл та ліцеїв, які проводять тут уроки, намагаються дати своїм учням поглибленні знання з такого важливого предмету як історія рідної держави.

Закінчити розповідь ми хочемо теплими словами, які залишив в Книзі відгуків Палацу студентів ДНУ головний редактор журналу "Київська старовина", академік НАН України П.П.Толочко:

"Цей давній палац, в якому присутній дух історії, є прекрасним подарунком нашій студентській молоді. Бережіть його, а разом з тим і нашу духовність. Хай славне минуле України надихає усіх молодих мешканців цього палацу на надзвичайні звершення на благо майбутнього".
За матеріалами інформаційно-аналітичного агентства ДНУ
Перелік художніх робіт, що знаходяться у Гетьманській залі

Палацу студентів Дніпровського національного університету

Хмельницький Богдан - Зіновій (бл. 1595 - 1657) гетьман Війська Запорізького (1648 - 1657рр.), вождь національно-визвольної війни українського народу середини XVII ст.

Народився у грудні 1595р. в Чигирині. Походив з дрібної шляхти. Здобув освіту в єзуїтському колегіумі у Львові. Знав польську, латинську, російську, турецьку і татарську мови. 1620р. батько його, Михайло Хмельницький, загинув у битві з турками під Цецорою, а сам Богдан потрапив у полон. 1637р. обійняв посаду військового писаря, а в 1638р. сотника Чигиринського полку. 1645р. разом з 2,5 тисячами козаків був учасником битви французів з іспанцями під Дюнкерком. У січні 1648р. очолив національно-визвольну війну проти панування Речі Посполитої. Талановитий полководець створив одну з найкращих у Європі армій. Здобув ряд блискучих перемог під Жовтими Водами, Корсунем, Пилявцями, Зборовом, Батогом, визволив Лівобережну і майже всю Правобережну Україну від загарбників. Заснував Українську козацьку державу. Видатний дипломат. За умов тяжкого становища України, виснажений шестирічною війною, погодився на укладення договору з Москвою (Переяславська рада, „Березневські статті"), який визначав державно-правовий автономний статус Гетьманщини.

Помер 6 серпня 1657р. Похований на хуторі Суботові.

Ханенко Михайло Степанович (бл. 1620-1680) гетьман Правобережної України (1669-1674). З 1656р. полковник уманський, прихильник пропольської орієнтації. Після поразки Суховія у липні 1669р., проголошений гетьманом на раді козаків чотирьох правобережних полків в Умані. У війні з П. Дорошенком зазнав кілька поразок. У 1674р. приєднав свої полки до Лівобережного гетьмана І. Самойловича і склав булаву. Був наділений маєтностями на Лівобережжі, але продовжував втручання у політичні справи. У 1677-1678рр. ув'язнений за відносини, які ніби-то мав із Польщею. Невдовзі після звільнення, 1680 року помер.

Виговський Іван Остапович (р. народ, невід. - 1664), гетьман України(1657 - 1659). Син шляхтича з с.Вигова на Овруччині. Навчався у Києво-Могилянській академії. Прийняв булаву від малолітнього сина Б.Хмельницького, Юрія. Провадив політику відриву України від Росії, заради чого уклав Гадяцький договір з Польщею (1658), за яким Україна мала одержати незалежність і увійти на рівних правах до федерації з Польщею і Литвою. У червні 1659р. розбив велику московську армію Трубецького та Ромодановського під Конотопом. Проте у вирішальний час російську армію підтримала частина козаків та полковники Сомко і Золотаренко. Виговський передав булаву Ю.Хмельницькому і виїхав до Польщі, де одержав посаду сенатора та воєводи. Страчений поляками.

Хмельницький Юрій (бл. 1641-1685) український гетьман (1659-1663, 1677- 1681, 1685). Молодший син гетьмана Б.Хмельницького. Народився 1641 р. Місяць по смерті Б.Хмельницького був гетьманом, затим передав булаву І.Виговському. 1659р. знову обраний гетьманом. Підтримував політику на вихід України зі складу Росії. 1660р. підписав Слободищенський трактат, за яким Україна поверталася до складу Польщі, що викликало селянські повстання. На початку 1663р. зрікся гетьманства й постригся у ченці. У 1677-1678рр. султан проголошував його гетьманом і князем України (1677-1681). Пізніше, 1685р., турки ще раз роблять Ю.Хмельницького гетьманом, але невдовзі страчують. Союз Ю. Хмельницького з султаном не мав популярності в народі.

Тетеря (Морожковський) Павло Іванович (р.народ.невід. - 1670) гетьман Правобережної України (1663-1665). Походив з київської шляхти, вчився в уніатських школах, після був судовим урядовцем у Володимирі. Був полковником Переяславського полку. Учасник Переяславської "Чорної" ради. Очолював групу старшин, яка виступала проти угоди з Росією. По смерті Б.Хмельницького підтримував І.Виговського, Ю. Хмельницького. Брав участь у підписанні Гадяцької угоди (1658) та Слободищенського трактату (1660), за якими Україна мала відійти від Росії під владу Польщі. Обраний гетьманом на раді в Чигирині 1663 р. Прагнув об'єднати правобережні та лівобережні землі. Провадив пропольську політику, ігнорував інтереси "черні". Поступово втратив широку соціальну опору. Розбитий В.Дрозденком під Брацлавом (1665), зрікся гетьманства. Не отримавши підтримки у польського уряду, перейшов на бік Туреччини, виїхав до Молдавії, де помер (кінець 1670 - поч. 1671).

Брюховецький Іван (р. народж. невід. - 1668) гетьман Лівобережної України (1663-1668). Спершу був простим козаком чигиринськоє сотні, "старшим слугою" на дворі Б.Хмельницького, входив до складу різних посольств. Пізніше подався на Січ, де здобув популярність тим, що виступив проти забагатілої старшини і домагався широких прав для "черні". Обраний гетьманом на "Чорній раді" у Ніжині в червні 1663р. Перший український гетьман, який здійснив поїздку до Москви. Підписав "Московські статті 1665р. ", які посилили залежність України від царської влади. На початку 1668р. очолив повстання проти Москви, хотів просити протекції в Туреччині. Не зміг виконати обіцянок, що давав народу. Вбитий козаками 7 червня 1668р. у с.Будищах коло Опішні (Полтавщина).

Суховій Петро (роки народження і смерті невідомі) кошовий гетьман (1668 - 1669). За підтримкою Криму воював проти Петра Дорошенка. Визнавав зверхність Кримського ханства над Україно. Внаслідок авантюри Суховія, при одночасному наступі польських військ на Правобережжя, П.Дорошенко змушений був покинути Лівобережну Україну. Війська Суховія були розгромлені спільними силами П.Дорошенка та І. Сірка. Вдруге розбитий влітку 1669р., після чого склав булаву і трохи пізніше подався до Криму. Подальша його доля невідома.

Дорошенко Петро (1627-1698) гетьман Правобережної України (1665-1676) Народився 1627 р. в Чигирині. Онук гетьмана М.Дорошенка, який загинув 1628р. під Кафою. Полковник Прилуцького, пізніше Чигиринського полків, генеральний осавул за гетьмана Тетері. 1665р. полковник Черкаського полку, затим гетьман Правобережної України. У 1668р. став гетьманом Лівобережжя, тимчасово об'єднав Україну під своєю владою. Активний прихильник лінії на визволення України від Польщі і Москви, спирався у своїй політиці на допомогу Туреччини і кримських татар. У 1672р. проголосив самостійну державу під протекторатом султана. Але, оскільки союзники почали грабувати народ, перетворювати храми на мечеті, втратив підтримку частини козаків, капітулював перед військами Г.Ромодановського й зрікся булави, присягнувши цареві. З 1679р. по 1682р. бувВятським воєводою. Останні роки життя провів у с.Ярополчому під Москвою, де й помер у 1698р.

Многогрішний Дем'ян Ігнатович (роки народження і смерті невідомі) гетьман Лівобережної України (1668-1672). Простого походження, але став чернігівським полковником (1665-1669). Як противник Андрусівської угоди (1667) брав участь у антимосковському повстанні І.Брюховецького (1668). Наказний гетьман П.Дорошенка на Лівобережжі. 16 березня 1669р. на загальній козацькій раді в Глухові обраний гетьманом Лівобережної України. Переніс гетманську резиденцію з Гадяча до Батурина. Твердо стояв на ґрунті самостійності України. 13 березня 1672р. внаслідокпромосковського державного перевороту заарештований, висланий до Сибіру.У 1688р.звільнився з в'язниці і перебував на військовій службі на Забайкаллі. В 1696р. постригся умонахи.

Самойлович Іван (p.народж. невід. - 1690) гетьман України (1672-1687), син священика, в народі прозваний Поповичем. Навчався у Києво-Могилянській колегії. У 1668-1669рр. чернігівський полковник, в 1669-1672рр. генеральний суддя. Обраний гетьманом Лівобережної України 17 червня 1672р. Намагаючись об'єднати українські землі, вів боротьбу з правобережним гетьманом П.Дорошенком. У 1674р. став гетьманом і Правобережної України. Брав участь у розгромі турецької армії під час чигиринських походів 1677-1678рр. За його гетьманування українська православна церква у 1685р. опинилася під владою московського патріархату, а між Москвою і Польщею укладено „Вічний мир" (1686), який остаточно ствердивподіл Козацько-гетьманської держави. Самовладство і деспотизм І.Самойловичастворили велику опозицію проти нього, використану московським урядом. У 1687р. на Коломацькій раді був позбавлений гетьманства і засланий до Сибіру в Тобольськ, незабаром помер 1690р.

Мазепа Іван Степанович (1644-1709) гетьман України (1687-1709). Походив із шляхетського роду. Освіту здобув у Києво-Могилянській колега та колегії у Варшаві. Тривалий час служив при дворі Яна Казимира. З 1669р., за гетьмана Дорошенка, - генеральний осавул. На раді під Коломаком (1687) обраний гетьманом. За його гетьманування перед Північною війною об'єдналися Лівобережжя та Правобережжя. 1706р. уклав договір зі Швецією, в якому значилося, що Україна має бути вільною державою. Проте Мазепа не зумів підготувати народ до думки про союз із шведами, тому не тільки селяни, а й більшість старшини не знала, що шведи прийшли не як вороги, а як союзники. Полтавська битва закінчилася розгромом шведів. Мазепа з кількома старшинами, запорожцями та рештками шведської армії відступив па південь. Помер 21 вересня 1709р. в місті Бендери. Останки його були поховані в монастирі в Галаці.

Самусь (Самійло Іванович) (роки народження і смерті невідомі) військовий діяч кінця XVII - початку XVIII ст., полковник богуславський (1688-1713),
Правобережний наказний гетьман (1692-1704). Один із керівників антипольського повстання під проводом С. Палія. У 1702 р. розгромив польське військо біля Бердичева, а в кінці жовтня разом з Абазиним оволодів Немировом. Визнав зверхність І.Мазепи. Проте наступ переважаючих польських сил, брак допомоги з боку Москви і Мазепи, змусили його відступити до Богуслава, а в 1704р. зректися гетьманства. Залишився і далі богуславським полковником, визнаючи гетьманом І.Мазепу, і продовжував боротьбу з польськими магнатами на Правобережжі. У 1711р. приєднався до гетьмана П. Орлика, після відступу якого потрапив разом із сином до московського полону. Подальша його доля невідома.

"Іван Скоропадський 1646 - 1722" (Ivan Skoropadskuy)

Скоропадський Іван Ілліч (1646-1722) гетьман України (1709-1722), походив із козацької старшини. Був полковником Стародубського полку за Мазепи, його однодумцем. Після переходу Мазепи на бік Карла XII обраний гетьманом на раді в Глухові. Петро І вживав усіх заходів, щоб ослабити Україну, знищити її державність та вольність, тому призначив при гетьманові резидентів. Полковниками Стародубського, Чернігівського та Ніжинського полків були
призначені росіяни, на більшість інших посад волохи, німці, серби та інші чужинці, яким роздавалися маєтки, конфісковані у прибічників Мазепи. Тисячі людей з України гналися на будівництво фортець, каналів Санкт-Петербурга, на війни. 1722р. була заснована Малоросійська колегія, котра цілком позбавляла Скоропадського влади. Не перенісши наруги, 3 липня 1722р. він помер.

Орлик Пилип Степанович (1672-1742) гетьман України в еміграції (1710 - 1742). Вихованець Києво-Могилянської колегії, з 1698р. - кафедральний писар Київської митрополії. З 1700р. працював у Генеральній військовій канцелярії, з 1706р. генеральний писар і найближчий помічник І.Мазепи. Автор першої у світі (1710) Конституції. Намагався висунути українську справу на міжнародний рівень, шукав підтримки у різних держав, зокрема Швеції, Польщі, Англії, Гольштейну, Ватикану, Франції (через свого сина Григорія), але разом з тим, намагався організувати власну військову силу і підтримати Запоріжжя проти Москви. Усі ці заходи не мали успіху через несприятливу для України міжнародну кон'юнктуру. Відомий як письменник і поет. Особливо цінний його твір „Щоденник" (Діаріуш, 1720 - 1733), опублікований у 1989р. Помер у Яссах 24 травня 1742р.

Полуботок Павло Леонтійович (бл. 1660 - 1724). Чернігівський полковник (1706 - 1722), наказний гетьман Лівобережної України (1722 - 1724). Постійно боровся з Малоросійською колегією, здійснив судову реформу, зробив суд колегіальним, розгорнув боротьбу з хабарництвом. Діяльність Полуботка обурила Петра І і він викликав його до Петербурга разом з генеральним писарем Савичем, генеральним суддею Чернишем та ін. У той час під тиском урядників старшина Стародубського полку подала в Малоросійську колегію петицію з проханням передати суди і посади полковників росіянам. Полуботок зі старшинами також подали петицію Петру І про повернення Україні старих прав. Цар наказав заарештувати Полуботка та всю старшину, що була з ним. Помер гетьман у в'язниці 18-19 грудня 1724р.

Апостол Данило Павлович (1654 - 1734) гетьман України (1727 - 1734). Походив із старшинського роду. Брав участь у багатьох походах кінця ХУІІст. проти турецько-татарських військ. Відзначився під час Північної війни в битвах під Ерестфером (1710) та Варшавою (1705). На початку війни з Росією та Швецією перебував у таборі Мазепи, 1709р. з групою старшин перейшов до Петра І. Пізніше підтримував Полуботка у його боротьбі за права України. З відновленням гетьманства 1727р. був обраний на раді в Глухові гетьманом Лівобережної України, здійснив ряд важливих заходів у поліпшенні економічного та соціального життя населення. Помер 17 січня 1734р., похований у Сорочинцах.

Розумовський Кирило (1728-1803) граф, гетьман України (1750-1764), російський генерал-фельдмаршал. Намагався перебудувати Гетьманщину на зразок української держави європейського типу, прагнув дістати право дипломатичних відносин. Здійснив судову, військову реформи, намагався перетворити Глухів на значний культурний центр України, прагнув відновити столицю в Батурині. Після зречення булави 1764р. з примусу Катерини II кілька років провів за кордоном, а з середини 1770-х рр. оселився в Батурині, де помер і похований.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дворец студентов

# data[].attributes.attachment_link.title
Галерея гетьманів України

# data[].attributes.attachment_link.description
Опубліковано . Історія створення Галереї гетьманів України Її було відкрито в Палаці студентів ДНУ у 1999 році, але і досі вона залишається єдиним зібранням в Україні, яке експонує портрети самих видатних козацьких воєначальників та меценатів України Х VIІ - Х VIIІ століття.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Запорізька Січ - суспільно-політична та військово-адміністративна організація українського козацтва, що склалася наприкінці ХV ст. - першій половині XVI ст. за дніпровими порогами у районі острова Хортиця.

Виникнення Запорозької Січі було зумовлене колонізацією Середнього Придніпров'я феодалами Великого князівства Литовського, Руського і Жемайтійського, посиленням феодально-кріпосницького та національного гніту і пробудженням самосвідомості українського народу. За перші десятиріччя XVI-го ст. панству вдалося підкорити своїй владі значну територію Середнього Придніпров'я й обернути більшу частину українського населення на феодально залежне або напівзалежне. Однак частина козаків, щоб позбутися феодального гноблення, відступила на Південний Схід, у низов'я Дніпра.

Перші козаки з'явилися на порогах Дніпра, ймовірно, наприкінці XV-го ст. У 1492 році запорозькі козаки атакували турецьку військово-морську галеру під Тягинею і визволили українців, захоплених у полон і проданих у рабство. Як писав професор Михайло Грушевський, це була перша в історії офіційна згадка про дії козаків на морі й офіційна згадка про запорожців узагалі.

Вже 1527 р. кримський хан Сапіг-Гірей скаржився литовському урядові на черкаських і канівських козаків, які поблизу татарських кочовищ ставили "уходи"(займалися промислами), а рибу, хутра й мед вивозили звідси на продаж у "волості" (державну територію Литви). Багаті угіддя за порогами принаджували литовських та українських феодалів. Пани з загонами озброєної челяді не раз вдиралися в козацькі володіння. Таким чином, біля порогів, як і раніше на Середньому Придніпров'ї, зіткнулися дві колонізаційні хвилі: панська - в особі магнатів, переважно старост південно-східного прикордоння Великого князівства Литовського, та народна, яку представляли запорозькі козаки.

Не меншою була для запорожців загроза й з Півдня, від кримських татар, які безперервно спустошували "уходи" та захоплювали в полон козаків. Постійні напади ворогів змусили козаків будувати укріплення для оборони. Спочатку вони заснували окремі городки або січі в різних місцях, у тому числі, напевне, й на о. Велика Хортиця. Пізніше, в зв'язку з посиленням наступу панів і кримських татар на Запоріжжя, козаки для згуртування своїх сил об'єдналися в одну Січ.

Першу письмову згадку про Січ залишив польський хроніст Марцін Бельський. За його розповіддю, козаки за Дніпровими порогами влітку займалися промислами (рибальством, мисливством, бджільництвом), а взимку розходилися по найближчих містах (Київ, Черкаси та ін.), залишаючи в безпечному місці на острові в Коші кількасот озброєних вогнепальною зброєю і гарматами козаків. Оповідання Бельського про запорожців дає змогу зробити висновок, що об'єднання окремих січей у Запорізьку Січ відбулося, ймовірно, десь у 1530-х рр. Острів Томаківку (названий пізніше Буцьким, а також Дніпровським і Городищем), який панував над навколишньою місцевістю і був чудовим природним укріпленням, можна вважати місцем, де було засновано Запорізьку Січ як організацію всього козацтва за порогами.

Запорізька Січ була обведена високими валами, на яких був частокіл і зруби, що на них ставилися гармати. Між валами була широка площа, на краю якої стояли курені, будинки, де мешкали запоріжці. Козацька залога на Запорозькій Січі, що звалася також кошем, нараховувала кілька тисяч (іноді це число доходило до 10 тис.) озброєних козаків. На площі містилася церква, будинки старшини, школа та інші господарські та військові споруди. Січова церква і духовенство перебували під зверхністю Києво-Межигірської архимандрії. Площа біля церкви була центром суспільно-політичного життя Запорозької Січі, де відбувалися Січові ради тощо.

Поза валами був Січовий базар, куди приїжджали купці зі своїми товарами. Січовики продавали тут продукти своєї праці - рибальства і мисливства. На Січі не було ні феодальної власності на землю, ні кріпосництва. Панівну верству Запорізької Січі становили не феодали як привілейований стан, а власники рибних промислів, багаті скотарі й торговці, а пізніше, в міру розвитку землеробства та інших галузей господарства - власники великих зимівників, водяних млинів, чумацьких валок тощо. Цим багатіям протистояла сірома (голота) - маса бідняків, позбавлених засобів виробництва і власного житла. Між цими двома протилежними класовими групами стояв прошарок дрібних власників.

Із середовища багатого козацтва виходила правляча верхівка - старшина, яка зосереджувала у своїх руках адміністративну владу і судову, керувала військом і розпоряджалася фінансами. Вона представляла Запорізьку Січ у зносинах із зовнішнім світом. Усю старшину обирали на військовій козацькій раді, причому у виборах мало право брати участь усе козацтво. Однак, незважаючи на це, козацька заможна верхівка в більшості випадків добивалася вигідних для себе ухвал козацької ради.

Відзначаючи специфічні риси політичної організації запорозького козацтва, Січ називають "козацькою республікою". Запорізькі козаки становили товариство - громаду, яка поділялася на курені. Найвищим органом влади на Січі була військова козацька рада, у якій брали участь усі козаки. Рада обирала кошового отамана, козацьку старшину, спільно вирішувала найважливіші питання. На Запорізькій Січі діяв козацький військовий суд, який нещадно карав за вбивство товариша, крадіжки у побратимів. Каралися також приведення у Січ жінок, пияцтво під час походів, кривда жінки, зухвалість до начальства тощо. На Запоріжжі при церквах діяли школи, де діти козаків навчалися письма, церковного читання, співу та музики.

Запорізьке козацтво відіграло видатну роль у всіх найзначніших виступах народних мас України проти феодально-кріпосницького гноблення і національного гніту - в повстаннях під проводом Криштофа Косинського (1591-1593 рр.), Северина Наливайка (1594-1596 рр.), Павлюка і Карпа Скидана (1637 р.), Якова Остряниці і Дмитра Гуні (1638 р.).

Повстанням у січні 1648 р. запорозькі козаки поклали початок визвольній війні українського народу 1648-1654 рр. під керівництвом Богдана Хмельницького. Саме на Запоріжжі згуртувалися сили, які очолили загальнонаціональний рух проти панування шляхетської Польщі в Україні, що завдав нищівних ударів польсько-шляхетським військам в Жовтоводській битві 1648 р., Корсунській битві 1648 р., Пилявецькій битві 1648 р., Зборівській битві 1649 року та Батозькій битві 1652 р.

Великої слави здобули запоріжці своєю боротьбою проти турецько-татарських загарбників. Їхні походи на узбережжя Криму, Малої Азії та Фракії відбувалися спільно з реєстровими козаками та донськими козаками. Не раз козаки загрожували й Стамбулові, несподівано з'являючись на його околицях та руйнуючи укріплення (1615, 1621, 1624, 1630 рр.). Головною метою цих походів було не тільки ослабити військові сили агресора. Козаки руйнували маєтки татарських і турецьких феодалів і визволяли невільників. Недарма український народ так тепло оспівував козацькі походи в своїх історичних піснях і думах.

Поворотним етапом в історії Запорізької Січі стала Переяславська рада 1654 р. За Січчю було визнано ті самі права, якими користувалися й інші козацькі війська в Російській державі, передусім право на самоврядування та на прийняття (хоч і не офіційно) селян-утікачів. Згодом царський уряд почав посилати запорозькому війську жалування грішми, хлібом, порохом тощо. Одночасно з цим на Запоріжжі почали з'являтися і царські війська, а згодом там почали будувати й урядові фортеці. Під владою Російської держави зміцнилися позиції Січі у боротьбі проти агресії татарських, турецьких і польських феодалів, а це сприяло, зокрема, народній колонізації запорозьких володінь. Розширювалися межі запорозької території (на півночі до лівих притоків Дніпра - р. Самари та р. Орелі), зросло населення, розвинулися промисли й торгівля.

Разом з тим царський уряд використав свої війська і фортеці на Запоріжжі не тільки для оборони краю, а й для встановлення контролю над Запорозькою Січчю в інтересах кріпосницької держави. Запорозька Січ поступово втрачала незалежність. В 2-й пол. 17 ст. шляхетська Польща, захопивши Правобережну Україну, почала нищити козацтво та реставрувати кріпосницькі порядки, а Крим і Туреччина розгорнули наступ на Україну. В той тяжкий час для українського народу запорозьке козацтво мужньо боролося проти польських, кримських і турецьких агресорів. Особливого значення набули походи запорожців проти Польщі й Криму під проводом уславленого кошового отамана Івана Сірка в 60-х-70-х роках 17 ст.

Уряд царя Петра І розглядав Запорозьку Січ як один з осередків визвольної боротьби українського народу. Після переходу на бік шведів гетьмана Івана Мазепи та частини запорозької старшини й козаків під проводом кошового отамана Костя Гордієнка, царський уряд звинуватив усе запорозьке козацтво в зраді. За наказом царського уряду 14 (25) травня 1709 р. Запорозьку Січ було зруйновано військами під орудою полковника Яковлєва.

Після поразки шведської армії та українських козаків під командуванням гетьмана Мазепи під Полтавою деякі запорожці пішли на південь й в 1710 році заснували нову Січ, при впаданні в Дніпро ріки Каменки (на Херсонщині). Однак за наказом Петра вона була зруйнована військами гетьмана Скоропадського й генерала Бутурліна. Запорожці відійшли ще далі й заснували Олешківську Січ у межах Османської імперії. Відповідно до Прутської мирної угоди (1711) та Адріанопольської угоди (1713) Московська держава відмовлялась від претензій на Правобережну Україну та Запоріжжя та визнавала юрисдикцію Туреччини над Запорозькою Січчю.

Останній період (1734-1775 рр.) в історії Запорозької Січі позначився з одного боку, помітним економічним піднесенням Запорожжя, з другого - поступовим занепадом автономії Запорозької Січі і тих порядків, які були властиві їй у ранній період. Посилення феодально-кріпосницького і національного гніту в центральних районах України і відносний спокій на російсько-кримських кордонах сприяли народній колонізації Запоріжжя. В 70-х роках 18 ст. населення Запоріжжя становило, ймовірно, 100 тис. чоловік. У зв'язку з цим ускладнилося й управління краєм. Саме тоді склався адміністративно-територіальний поділ Запоріжжя на 8 паланок (округів).

Для нагляду за діями кошової старшини біля Січі 1735 р. було збудовано Новосіченський ретраншемент і поставлено військову залогу. Вживалися заходи для перевірки козацьких компутів (списків) і впровадження паспортів. На кордонах Запоріжжя за наказом царського уряду збудовано систему укріплених ліній і засновано військові поселення Нову Сербію (1752 р.) і Слов'яно-Сербію (1753 р.).

Після ліквідації гетьманства (1764 р.) Запорозька Січ лишалася єдиним українським краєм, де ще зберігалася автономія. За Кючук-Кайнарджійським мирним договором 1774 р. кордони Росії відсунулися до гирла Південного Бугу, і Запорозька Січ втрачала значення форпосту в боротьбі проти турецько-татарської агресії. Крім того, царський уряд пригадуючи участь січовиків у кривавому повстанні на Правобережжі в 1768 році, більш відомому як Коліївщина, побоювався нових заворушень. Тим більше, Омелян Пугачов у 1774 р. під час бунту збирався йти на возз'єднання з запоріжцями, відчуваючи моральну підтримку з їхнього боку. Після подавлення бунту для багатьох учасників цього повстання Запоріжжя стало надійним прихистком.

У квітні 1775 року Григорій Потьомкін виступив на засіданні царського уряду з проектом ліквідації Запорозької Січі. На початку червня 1775 р. царські війська на чолі з генералом П.Текелієм, що поверталися з турецького фронту, обложили Запорозьку Січ 4-5 (15-16) червня 1775 р. Не маючи сил боронитися, кошовий отаман Петро Калнишевський змушений був здати фортецю без бою. Разом із старшиною його було заарештовано і на пропозицію Потьомкіна заслано довічно до Соловецького монастиря.

Запорозьке військо було оголошено розпущеним. Землі Запорозької Січі царський уряд почав роздавати поміщикам, а козаків покріпачувати. Це спричинилося до втечі 5 тисяч запорожців на підвладну Туреччині територію в гирлі Дунаю, де вони заснували Задунайську Січ.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
електронна бібліотека україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Запорізька Січ

# data[].attributes.attachment_link.description
Запорізька Січ - суспільно-політична та військово-адміністративна організація українського козацтва, що склалася наприкінці ХV ст. - першій половині XVI ст. за дніпровими порогами у районі острова Хортиця. Виникнення Запорозької Січі було зумовлене колонізацією Середнього Придніпров'я феодалами Великого князівства Литовського, Руського і Жемайтійського, посиленням феодально-кріпосницького та національного гніту і пробудженням самосвідомості українського народу.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історико-культурний комплекс "Запорізька Січ"

Комплекс побудований у заповіднику "Хортиця" (Запоріжжя). Його зведення розпочалося у 2005 році. Являє він собою копію поселення козаків.

Навіть задовго до свого офіційного відкриття "Запорізька Січ" стала своєрідною туристичною Меккою, адже саме тут велися зйомки легендарного фільму "Тарас Бульба" за повістю Миколи Гоголя. Даний комплекс - найвизначніша та найвідоміша історико-культурна пам'ятка Запоріжжя, місце, яке обов'язково потрібно відвідати, аби відчути дух козацьких часів. Тут можна на власні очі побачити, як саме жили козаки, яким був їхній побут, а також побувати на фестивалях і святах, що організовуються у "Запорізькій Січі". На території комплексу влаштовують стилізовані поєдинки козаків на конях, кулачні бої, демонструють стрільбу з порохових пістолів та гармат, а також віртуозне володіння батогами.

До речі, справжня Запорізька Січ була затоплена, коли на Дніпрі побудували Дніпровську ГЕС. На острові Хортиця, де подобається гуляти туристам, збереглися лише деякі фрагменти тогочасних будівель. А от перед зйомками "Тараса Бульби" тут збудували частокіл зі сторожовими вежами, велику церкву і кілька сільських хат, навіть облаштувавши їх всередині. Коли закінчились зйомки, усі споруди залишились, а місцеві патріоти постаралися, щоб вони стали своєрідними музеями культури. Вночі комплекс підсвічується вогнями у національних кольорах, які видно навіть з космосу.

Тут часто влаштовують ярмарки, де продаються різноманітні сувеніри ручної роботи, вишиті сорочки, прикраси, книги та ікони, а ще ляльки-мотанки, медовуха та українська випічка. Кожного року на сценах комплексу виступають дитячі колективи танцю, хореографічні школи, пісенні ансамблі, а також глядачів своїми виступами радує "Запорізький кінний театр".

# data[].attributes.attachment_link.title
Фортеці, замки, палаци - "Історико-культурний комплекс "Запорізька Січ"" - Запоріжжя, вул. Старого Редуту, 11

# data[].attributes.attachment_link.description
Комплекс побудований у заповіднику "Хортиця" (Запоріжжя). Його зведення розпочалося у 2005 році. Являє він собою копію поселення козаків. Навіть задовго до свого офіційного відкриття "Запорізька Січ" стала своєрідною туристичною Меккою, адже саме тут велися зйомки легендарного фільму "Тарас Бульба" за повістю Миколи Гоголя.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Владислав Мильков

# data[].attributes.attachment_link.title
Аэро видео Козацкая крепость на острове Хортица.

# data[].attributes.attachment_link.title
Краєзнавча подорож - о.Хортиця

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Адекватное Запорожье

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Александр Домбровский

# data[].attributes.attachment_link.title
Шукач | Хортицкий карьер - Shweinskopf (Свиная Голова)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Александр Домбровский

# data[].attributes.attachment_link.title
Шукач | Хортицкие скалы (часть 1)

# data[].attributes.attachment_link.title
Съемка с коптера Запорожье, остров Хортица 2015 | Shoot with copters Zaporozhye island Khortytsya

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тільки відвів об'єктив від семивікового могутнього дуба, як в кадр потрапляє верхівка козацької церкви або широченна стіна Дніпрогесу. Дводенне зимове фотосафарі на Хортиці - гідна альтернатива Скандинавії і Карпатам!
Хортиця - короткий екскурс
24 квадратних кілометра музейно-заповідної території. На найбільшому Дніпровському острові знайдеться де погуляти і відпочити, переночувати і пообідати. Прекрасне транспортне сполучення створить комфортну ауру причетності до мегаполісу для асфальтолюбивих городян. При цьому навколо тиша, олені, скелі - повний дзен...

Як дістатися
Для фотолюбителів найбільш зручний і бюжетный варіант - автобус. Вісім годин шляху Наддніпрянщиною і Посульщиною (читаємо Вікіпедію!) збагатять особисту фототеку розкішними пейзажами та оригінальними урбаністичними фотоетюдами. Забронювати кращі місця біля віконця на сервісі онлайн Busfor.ua якнайпростіше - кілька кліків, п'ять хвилин - і тур готовий! Автобуси з Києва до Запоріжжя відрізняються підвищеною комфортабельністю, тут просторі сидіння, вай-фай і ароматний еспрессо на додачу.
Де зупинитися
Для любителів прокинутися в тиші і атмосфері справжнього відпускного релаксу - прямо на острові! Два пристойні готелі, спа-готель і десяток цілорічних санаторіїв-профілакторіїв. Усі - на берегах Дніпра, з приголомшливим панорамним видом і повним набором стандартних готельних вигод.

Куди піти
Ось тут доведеться підготуватися заздалегідь. Список пам'яток великий, упустити що-небудь буде прикро. Mast see Хортиці:

Кромлехи епохи неоліту. Козаки оселилися в місці, яке було священним за чотири тисячі років до різдва Христового. Археологи знайшли залишки найдавніших місць сили, стежки прокладені і протоптані.

Скіфський стан - музей під відкритим небом із справжніми скіфськими курганами, кіммерійськими скульптурами і одним з найкращих оглядових майданчиків Хортиці.

Запорізька Січ. Головний магніт для туристів та любителів історії. Комплекс унікальний тим, що не є стандартною реконструкцією. Автори створили збірний образ Січі, по крихті відновлюючи знакові козацькі місця - Кіш, Майдан, храм Покрова Богородиці, будинок отамана. У канцелярії просто відчуваєш присутність авторів листа турецькому султанові!

У Передмісті традиційно працюють майстри-ремісники, можна спробувати самому створити сувенір на згадку про Січ.

Сучасна продумана нічна підсвітка зимової Січі створена для фотошедеврів.

Козацьке Коло. Простора галявина, на якій дуже скоро буде шуміти весела козацька Масляна.

Музей історії запорізького козацтва. Ті, хто тут побував, з подивом зізнаються, що експозиції цікаві, а екскурсоводи просто зачаровують відвідувачів. Крім класичних виставок, є три діорами:

"Битва Святослава";

"Військова рада на Січі";

"Нічний штурм Запоріжжя у 1943 році".

Театр козацького бою. Мрія хлопчиків будь-якого віку. Стрільба з лука на повному скаку, рукопашні сутички, шабельні бої, козацькі жарти-примовки - ожила історія славного війська.

Напівротонда. Фотосафарі буде неповним, якщо в альбомі не буде класичної хортицької білосніжної альтанки, яка дивом тримається на прямовисній скелі над річкою. Ідеальне місце для фотосесії дніпровських просторів на заході сонця.

Поляна Кохання. Козаки теж бували романтичними. Затишна галявина з лавками під величезним дубом створена природою і місцевими умільцями для ніжних зізнань і дуетних селфі.

Сходи закоханих - ще одна фотоприманка острова. Засніжені старовинні сходи, альтанка, романтичний пейзаж умиротворюють і манять створити шедевр у стилі декадансу.

Арочний міст. Вечірня панорама старого русла Дніпра, Дніпрогесу і скельних обривів Хортиці під силу тільки досвідченим фотографам.

Січ - як дніпровська русалка: притягує і манить, дурманить і зачаровує. Вона дарує сили і натхнення, допомагає скинути тягар буденності та ліні. Недарма Гоголь писав: "Уся Січ являла собою незвичайне явище...".

# data[].attributes.attachment_link.title
Запорізька Січ: як дістатися і що подивитися

# data[].attributes.attachment_link.description
Тільки відвів об'єктив від семивікового могутнього дуба, як в кадр потрапляє верхівка козацької церкви або широченна стіна Дніпрогесу. Дводенне зимове фотосафарі на Хортиці - гідна альтернатива Скандинавії і Карпатам! Хортиця - короткий екскурс 24 квадратних кілометра музейно-заповідної території. На найбільшому Дніпровському острові знайдеться де погуляти і відпочити, переночувати і пообідати.

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацькі тренди. Аксесуари

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацька юшка. Козацькі похідні страви.

# data[].attributes.attachment_link.title
Що їли і як куховарили українські козаки?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Характер харчування козаків обумовлювався не тільки смаками окремої особи, а й її матеріальними статками, релігійністю, частково, особливостями місцевості, де вона мешкала. Загалом же українська кухня відзначалася достатньою різноманітністю. На столах простого люду переважала груба рослинна їжа з городу, ланів, саду, лісу: столовий буряк, капуста, огірки, цибуля, яблука, груші, ягоди, гриби, горіхи тощо. Картопля з'явилася в Росії десь на початку XVIII ст., а в Україні її поширення припало на другу половину століття. У Києві (на Подолі й у Кловській долині) були великі сади шовковиці, щоправда, переважно для технічних потреб - виробництва шовкових тканин. Можновладці могли дозволити собі вживати привезені з далеких країн продукти: чай, каву, імбир. "Щоденні записки" Я.Марковича зафіксували "присилку" його авторові в квітні 1730 р. 50 кущів персика. Отже, вже на той час ця теплолюбива культура була добре відома в Гетьманщині.

Окрім того, заможні верстви частіше, бідні - рідше (переважно у великі свята) вживали м'ясні страви: тушкованих чи смажених качок, гусей, індиків, різними способами приготовлені свинину, баранину, телятину, конину, м'ясо впольованих звірів тощо. Їли сири, а їжу здобрювали смальцем, маслом, олією, іншими жирами. "Головою" ж усьому був смачний духмяний хліб, який не черствів, траплялося, по кілька тижнів.

До столу готували різноманітні юшки (наприклад, "козацьку тетерю" - відвар із риби на квасі, приправлений борошном і пшоном), куліш (зварене круто пшоно, що заправлялося шкварками і смаженою цибулею), галушки, локшину, гречані пампушки з часником, кисіль і багато іншого.

Найбільш уживаною була риба: варена, копчена, солона, печена. Посполити й рядові козаки часто-густо їли рибу, виловлену в місцевих водоймах (щуку, карася, лина, ляща, сома, плотицю), старшини, шляхтичі, вище духівництво нерідко ласували осетриною, фореллю, вугрями і т. ін.

Пили українці "варенуху", пиво, горілку, "мед" ("медовуху"), всілякі вина, в тому числі й заморські. Останні нерідко надсилалися найвищим посадовим особам Лівобережжя та Слобожанщини з царського двору у вигляді "особливої милості". Я.Маркович називає такі види спиртних напоїв, що їх він уживав особисто: горілки - проста і подвійна; настоянки та наливки - слив'янка, вишнівка, ганусова, дулівка, полинівка, алембикова, ржона, царгородська, персикова, карбунколова, цинамонова; вина - угорське, волоське, бургонське, кіпрійське, пиво - коропське. І це ще далеко не повний перелік.

У другій половині 30-х pp. на державному рівні провадилася боротьба за припинення продажу самогону в корчмах. У кінці 60-х pp. Сенат видав окремий указ про заснування в Ніжині "водошного завода" греком Єфимом Полідором з дозволом тому виготовляти різну горілку "с фруктов и из виноградных ягод".

Запорізькі козаки були невибагливі в їжі. Про них говорили: "Запорожці як малі діти: дай багато - все з'їдять, дай мало - будуть задоволені". У домашніх умовах їжа козаків не відрізнялася від їжі селян. Головне, щоб було живильне і смачно.

Популярністю користувалася у козаків, які довгий час проводили в походах, солона, в'ялена і сушена риба - Дніпро, озера і протоки Великого Лугу удосталь годували їх усякою рибою. Шматки червоної риби, наприклад, солили і вживали з хлібом "подібно до шинки". Сушену рибу в походах кришили в різні варива. І ікру з осетрових здобували спритні козацькі риболови, і жир з потрухів виварювали, який або солили, або вживали ту ж годину в їжу.

Які ж блюда готували з риби запорозькі лугарі? У шані у козаків були різні рибні юшки, які варилися в мідних казанах і для їжі розливалися по "ваганкам", - невеликим дерев'яним коритам.

"Щербою" називалася рідко зварена мука на риб'ячій юшці. Пізніше так стали називати круту юшку з різних видів риб або юшку, заправлену різними крупами. Юшку нерідко їли разом з крутою "тетерею" - пшоняною кашею, до якої під час кипіння додавалося кисле житнє тісто. Варена риба "шляхетних" порід (осетри, коропа, соми) подавалась окремо або на підстилці з очерету, або ж на "стяблі". За одними відомостями, так називався залізний піднос з шийкою для проціджування юшки, по інших "стябло" було просто дошкою з видовбаною серединою, щоб не стікала юшка. Один мандрівник в своїх замітках пояснював, що "варити рибу на стяблі" означало після варива складати її "на образ кліток" в купи, вишиною в коліно. Рибу на підносах -"стяблах" подавали головою до отамана, який з риб'ячої голови і починав трапезу. Іноді варену або печену рибу могли поливати юшкою, в якій товкли часник з сіллю. Така приправа називалася "саламуром", "льоком".

Подруги лугарів зналися на риб'ячому м'ясі, і в блюдах, де воно і апетитно "виглядало", і смачно їлось. Якщо короп йшов замість яловичини, то про сома говорили: "Що сомина, що свинина". Є чому і нам у них повчитися.
Галушки - якнайдавніше блюдо, що стало одним з символів української кухні. Готували їх з пшеничної і гречаної муки, замішуючи на овочевому відварі, молоці або сироватці круте тісто. Нарізували його на "ремінці" довжиною 1 см. Давали їм полежати, щоб "пов'янули", а потім варили в киплячій підсоленій воді, поки спливуть. Їли галушки з салом, сметаною або юшкою (бульйоном). Куліш - простій високоживильний суп, який варили чумаки на привалах, козаки в походах. Він замінював цілий обід. Пшоно, картоплю кидали в кип'яток і варили до готовності, заправляли підсмаженими разом луком, салом і зеленню. Куліш, мабуть, одне з небагатьох блюд, яке готують в складних польових або похідних умовах до цих пір.
Лемішку готували так: у казан засипали гречану муку, заварювали кип'ятком, додавали сало, нарізане соломкою, перемішували і запікали. Старовинне блюдо лемішка з часом перетворилося на самі різні крупники, пудинги, гречаники і запіканки. .
Локшина. Відварювали локшину, додавали яйця, перемішували і запікали. Готували локшину іноді з сиром, а іноді з м'ясом.
Особливе місце в живленні займали каші. Тому і бенкет у Дідони, влаштований для Енея, не обійшовся без кулешу, каші і зубців (блюдо з ячної крупи).
Кваша - одне з якнайдавніших слов'янських блюд. Житню муку розводили кип'ятком і охолоджували, додавали гречану муку, ставили на бродіння в тепле місце на 4 - 5 годин. Потім клали в суміш сушену вишню, варили в печі і охолоджували. Схоже блюдо у наш час вживають в їжу ченці в Гімалаях і Тибеті.
Путря - блюдо з ячменю з солодом. Солод широко використовувався в їжу як підсолоджувач, а також для приготування пива.

"Шулік з медом" - солодкі борошняні вироби типу пряників. Робили їх у вигляді кульок із здобного тіста з маком.
Дріжджовий хліб з білої муки запорожці майже не їли, а випікали в золі "загреби" - прісні коржі з муки грубого помелу, в якій зберігалися клітковина і вітаміни.
Любили козаки і хмільні напої: мед, наливку, пиво, але більше всього варену, яку Д. Яворницький описує так: "суміш горілки, меду, сушених фруктів, переважно родзинок, винограду, груш, яблук, разом звареними з імбиром і іншими в цьому роді прянощами. До цих пір в Чигирині - старій козацькій столиці - є люди, які пам'ятають цей рецепт. Пили культурно. Майже у кожного козака була своя срібна чарка, кришталеві креденці (вид скриньки для зберігання чарок), здобуті в бою або отримані в подарунок за хоробрість". Суворо дотримувалися християнські пости. За підрахунками істориків, 189 днів в році козаки не вживали продуктів тваринного походження. Крім того, багато хто з них постив, дотримуючись особистих обітниць. У час же походів основу раціону складали сухарі, крупи, мука, сушена риба-тараня і прісна вода. Вживання спиртних напоїв в цей період не допускалося під загрозою страти. У скрутних військових обставинах козаки дозволяли собі вживати в їжу і конину, хоч це заперечувало традиційним церковним звичаям і відношенню козаків до своїх бойових помічників. Перш ніж сісти за обідній стіл, козаки читали молитву "", потім по знаку отамана куреня, що сидить на чолі столу, неквапливо бралися за їжу.
Коли запорожці відправлялися в похід, то брали з собою декілька горщиків тетері, толокна, тобто круто звареної каші, сушені галушки з салом.

На простоту і стриманість в житті запорожці дивилися, як на одну з найважливіших причин їх непереможності в боротьбі з ворогами... Корнелій Крюйс в 1824 році писав про запорожців: "вони зросту середнього, плечисті, статні, міцні, сильні... у сто років козак тільки в силу вбирався".

Зовсім інакше складалося життя козаков-зимівників, що живуть в степу по зимовищам. Зимовище - це невеликі хутори, розташовані по берегах річок, по островах, ярах. У кожному було декілька хатин для житла і господарські споруди. Селилися в зимівниках сімейні запорожці, що залишили січову службу, старшини, що віддалялися в степ з своєю челяддю. У насмішку козаки називали зимівників "гнездюками", "баболюбами" і "гречкосіями". Чому - неважко здогадатися.

Головним обов'язком "гнездюків", які з'явилися в XVI столітті, було годувати січових козаків (до цього що були на державному постачанні). Вони обробляли землю, розводили худобу, влаштовували пасіки і збирали мед, садили сади і городи, полювали на звірів, ловили рибу, вели дрібну торгівлю, промишляли сіллю, містили поштові станції.

Якщо ж було потрібно, залишали дружин і йшли на війну. Тому що військовий борг шанували над усе.
Останнього кошового отамана Запорозької Січі Петра Калнишевського цариця Катерина заслала в найсуворішу північну в'язницю - на Соловки. У край важких умовах, в крихітній підбрустверній келії (яма, накрита колодами), він дожив до 113 років. підготував Антон Волошин
Двісті років тому їжа наших предків було набагато простіша, тому і здоровіша. Причому це торкалося і похідного, і повсякденного життя. Після війни в 1773-75 рр. під проводом О. Пугачова цариця Катерина вирішила ліквідовувати Запорозьку Січ. Козаків оточили, примусили до здачі і зруйнували укріплення. Запорізьке військо було оголошене розбитим. Частина козаків пішла на Дунай, частина їх переселилася на Кубань. Велика частина козаків стала поселянами і розбрелися по різних куточках України, Причорномор'я.

# data[].attributes.attachment_link.title
Що їли козаки

# data[].attributes.attachment_link.description
Характер харчування козаків обумовлювався не тільки смаками окремої особи, а й її матеріальними статками, релігійністю, частково, особливостями місцевості, де вона мешкала. Загалом же українська кухня відзначалася достатньою різноманітністю. На столах простого люду переважала груба рослинна їжа з городу, ланів, саду, лісу: столовий буряк, капуста, огірки, цибуля, яблука, груші, ягоди, гриби, горіхи тощо.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Про традиції святкування Водохреща на Катеринославщині з давніх часів, часів радянської доби та сучасності.

Історія вишивки нашого краю, орнаменти якої збережені і збагачені не одним поколінням вишивальниць-майстринь, радують душу і милують зір.

Реконструкція: зі спогадів старожилів про дитячі забави в давнину.

На розвиток кулінарних традицій Придніпров'я, мали свій вплив історичні та соціальні умови, природні й кліматичні особливості ще за часів козацтва.

Вертути, хомки, хрумонтати,
Мантули, пундики, книші!
Минулі сни! Забуте свято
Посиротілої душі...
Або згадайте - квáша, квáша!
Та в кваші ж тій жила душа!...
Тепер телемадонна ваша
Вже назива її - квашá...
А сім чортів тобі в печінку
Ще й маторжаника у рот!
Що ти уділиш сину, жінко,
В дорогу? Від яких щедрот?..

Мозолевський Б. "Кулінарно-філологічний етюд"

Кулінарні традиції - це така ж культурна спадщина нашого народу, як мова, література, мистецтво, це неоціненний здобуток, яким можна пишатися, який не слід забувати. Кухня народів, які населяли територію Придніпров'я, складалася протягом віків і з давніх часів відзначалася різноманітністю страв, високими смаковими та поживними якостями, багатством традицій.

Дніпропетровщина - земля козацька. Запорозьке козацтво збагатило вітчизняну і європейську практику не лише самобутніми формами суспільно-політичної організації, адміністративно-територіального устрою, а й самобутньою господарською моделлю. Сміливість і відчайдушність у битвах, дисципліна в походах, незрівнянний героїзм у сутичках з ворогом у поєднанні з невибагливістю у побуті та харчуванні допомогли відчайдухам закріпитися на землях безкрайнього Великого Лугу у XVI-XVIII ст. У народній пам'яті дух козаччини продовжує жити. І, може, якоюсь частинкою досвід військових людей славного лицарського ордена запорожців дійшов до наших часів у кулінарних смаках та вподобаннях сучасників.

У козака вітер хату мете, сонечко хліб пече, вода сама ллється, все гаразд ведеться

П.І. Франко, син славетного Івана Яковича Франка, як приклад найздоровішої їжі, подає опис харчування саме запорозьких козаків: "Харчувалися запорожці скромно, але їжа їх, без сумніву, мала бути здоровою, якщо в часи Запорозької Січі козаки були найкращими лицарями в Європі".

Споживали козаки переважно варену, тушковану і печену їжу, таким чином, виробилися своєрідні смакові стереотипи й звички. Чумаки, які возили сіль з Криму й Приазов'я, та запорозькі козаки у походах робили у землі або перевозили за собою на двох колесах тимчасову пічечку - кабицю і готували в ній традиційні страви - куліш і кашу, лемішку й галушки. Навіть з упольованої дичини переважно варили юшку, а не смажили її на рожні.

"Кошъ подобился палаткѣ, обшитъ вокругъ полстями и устроенъ на двухъ колесахъ, дабы съ мѣста на мѣсто можна было его удобнѣе перевозить, куда надобность укажетъ; въ немъ была "кобица" для огня", - розповідав колишній запорожець, житель Катеринославської губернії та повіту, села Михайлівки Микита Леонтійович Корж.

Харчові традиції запорожців формувалися залежно від способів приготування їжі. До наших часів зберіглася піч із кабицею (кобицею) на хуторі Галушківка (сучасна територія села Гречане Петриківського району), заснованому наприкінці XVII століття козаками, що селилися на території Дикого Поля. Спочатку поселення входило до Самарської паланки. Пізніше, з середини XVIIІ століття - до Протовчанської паланки Запорозької Січі.

За часів козаччини подібні пікні (варисті) печі прижилися по всьому Запорожжю. Вони встановлювалися в хатах, мали виводи диму в димоходах, які ставили в сінях на долівці. Своїм отвором він виходив на гребінь даху, конструкція складалася з 4-х дерев'яних кілків, проміжок між ними заповнювали плетінням з лози, яке зовні закидали глиною, замішаною з половою. Знизу в димарі робили високе (в ріст людини) заглиблення, подібне до ніші. Це і була - "кобич", "кобичка", "кабиця". В ній був отвір, куди ставили горщики.

Курінним господарством на Січі опікувалися курінний отаман та "окремий кухар з помічниками, невеликими хлопцями, обов'язком яких було приносити воду в курінь і тримати в чистоті казани й посуд". Страву готували у великих мідних або чавунних казанах, які чіпляли за допомогою залізних гаків на кабиці в сінях кожного куреня, і варили тричі на день для всіх козаків куреня.

Палкий прихильник запорозького козацтва Д.І. Яворницький писав: "...Козаки вставали до схід сонця, відразу вмивалися холодною джерельною чи річковою водою, далі молилися Богу і за якийсь час після цього сідали за стіл до гарячого сніданку. Час від сніданку до обіду козаки проводили по-різному: хто об'їжджав коня, хто оглядав зброю, хто вправлявся у стрілянні, хто лагодив одяг, хто просто лежав на боці, попахкував люлькою-носогрійкою, розповідаючи про власні подвиги на війні чи слухаючи розповіді інших, або викладав плани нових походів. Рівно о 12 годині курінний кухар вдаряв по казанові, і на цей звук кожен козак поспішав до свого куреня на обід".

Козак не гордун, що дістав, те ковтнув

Що ж їли козаки? Популярною їжею на Січі були кашоподібні страви з різних зернових: соломаха, тетеря, щерба, братко. Також часто готувалися й кулеші. Однією з особливостей харчування козаків було незначне споживання печеного хліба, адже борошна не завжди було в достатній кількості. Крім того, випікання хліба вимагало великої кількості людей, значних витрат праці й часу. Основою козацького раціону були різноманітні юшки. Картопля ж з'явилася в раціоні українців набагато пізніше.

До наших днів дійшло свідчення французького інженера Г.Л. де Боплана, який у 1646 р. писав: "...мороз не менш пекучий і по-руйнівному всесильний... На них [страждання від морозу - Авт.] швидше наражаються тоді, коли не п'ють і не їдять ніякої гарячої страви. Вони [тутешні мешканці], як правило, споживають її тричі на день; вона складається з гарячого пива з невеликим додатком масла, перцю та хліба, що заміняє їм суп і оберігає нутрощі від холоду".

Історики зазначають, що тут Боплан згадує одну з найвідоміших перших страв - "козацьку тетерю". Відомо, що тісто з житнього борошна козаки в морських походах возили з собою в діжках разом із кашею з пшона. Це слугувало їм єдиною поживою на човнах або на чатах, коли не можна було розводити вогню, щоб не відкритися ворогам.

Тетерю, як різновид юшки з житнього борошна, готували "до води й меду" або "до масла й молока". Очевидець Василь Зуєв, з яким спілкувався Д.І. Яворницький, про їжу запорозьких козаків казав, що вони вживали тетерю й братко; тетерею він називав пшоняну кашу, до якої під час кипіння додавали кисле житнє тісто; круту тетерю їли з риб'ячою юшкою, жиром, молоком чи звичайною водою; братко - також пшоняна каша з додатком, без кислого житнього, пшеничного чи якогось іншого прісного тіста.

Рибу з юшки найчастіше діставали й їли окремо, з овочами. Якщо умови були не похідні, і була можливість спокійно пообідати, то рибу, як правило, подавали "на стяблі", тобто на дерев'яній таці з бортиками, щоб юшка не стікала. У юшку іноді додавали товчений часник і нею поливали рибу зверху. Такий рибний соус називався cаламур.

Із Запорозької Січі до сучасної української кухні прийшла смачна козацька юшка - куліш. Сало, пшоно, картопля - основні інгредієнти страви, хоча до ХІХ ст. картоплю не додавали. Зазвичай це смачне козацьке частування готували на відкритому багатті, тому ця страва має ще одну назву - польова каша.

"Свинячу голову до хріну та локшину на переміну"

На запорозьких землях, за свідченням французького історика Ж.-Б. Шерера, водилося дуже багато диких тварин: дикі коні, кози, олені, вепри, сайгаки, ведмеді, зайці. Велика кількість різноманітних птахів селилась поблизу річок і озер - дрохви, тетеруки, куріпки, фазани, качки, гуси, кулики тощо.

М'ясо було суттєвим додатком до раціону харчування козаків як влітку, так і взимку. Харчові запаси козаки поповнювали постійно. Особливо старалися ті, котрі мешкали в зимівниках. Їхнім головним завданням було постачання козацтву різних харчів - починаючи від м'яса, борошна, сала, круп і закінчуючи овочами та фруктами.

Однак м'ясні страви були більше святковими, ніж повсякденними. Якщо ж козаки, крім звичайної їжі, хотіли поласувати м'ясом, дичиною, рибою, варениками, сирниками, гречаними галушками з часником чи ще чимось подібним, то складали для цього артіль, збирали гроші, купували на них продовольство і передавали його курінному кухареві.

Загальновідомою козацькою м'ясною стравою є свиняча голова з хріном.

Крім названих страв, козаки вживали також рубці, свинину, мамалиґу - тісто з проса чи кукурудзи, яку їли з бринзою, солоним овечим сиром чи з пастремою (шматок баранини, висушений або зав'ялений із сіллю, це м'ясо було схоже на балик) та загреби - коржі з житнього борошна, назва яких походить від того, що їх клали в напалену піч або багаття і загрібали гарячим попелом.

Зайшовши в курінь, козаки заставали страву вже налитою у "ваганки" - невеликі дерев'яні ночовки, розставлені в ряд по краях столу (сирна), а біля ваганків стояли різні напої - горілка, мед, пиво, брага, наливка - у великих дерев'яних коновках. Рідку страву їли ложками, тверду - брали руками. Напої пили з металевих чарок, а частіше з дерев'яних михайликів, місткістю від трьох до п'яти чи й більше наших звичайних чарок або коряків: "у іншого такий коряк, що в ньому можна й мізерного жидка утопити", "у кого така чарка, що й собака не перескоче".

Кожен козак мав при собі дерев'яну ложку, без якої він не міг ходити, "не заживши слави недбалого й невиправного пастуха". Кожен козак носив ремінний пояс, а через плече навішувався ремінний гаман. У гамані зберігались кресало, кремінь і трут. До поясу ж були прив'язані швайка і ложечник. За допомогою швайки лагодили кінську збрую, а в ложечнику зберігалась дерев'яна ложка.

На вечерю запорожцям, як писав Д.І. Яворницький, часто подавали гречані галушки.

До нашого часу у с. Веселе Межівського району Дніпропетровської області зберігся рецепт традиційної козацької страви - затірки або, як її ще називають у Веселому, пшінки. Затірку (пшінку), подібну за простотою виготовлення та високою калорійністю до галушок, готували на Придніпров'ї майже щодня. Основним атрибутом для приготування пшінки є дерев'яне корито.

Традиція терти пшінку залишилася у багатьох селах Межівського району. Але тільки у с. Веселому пшінку труть на рисовій січці й на молоці.

Куди козака доля не закине - все буде козак

Під час воєнних походів режим харчування був зовсім іншим, змінювався також і набір продуктів. Вирушаючи в похід, козак мав узяти із собою запас продуктів, якого повинно було вистачити на кілька місяців. Тому в дорогу брали те, що не псувалось і довго могло бути придатним для вживання. Основу раціону в походах становили сухарі, крупи, борошно, сало. Воду ж козаки возили в дерев'яних баклагах, прив'язаних до сідла. У походи також брали риболовні сітки.

Запорожці, як діти: хоч багато - поїдять, хоч трохи - наїдяться

Відомий історик, етнограф і публіцист А.О. Скальковський, який одним із перших опрацював архівні матеріали з історії Запорозької Січі, писав: "Запорожці особливо полюбляли поїсти, випити та погуляти; берегти гроші не було для кого, кожен чекав смерті від ворогів чи хвороби, і не було власної родини чи спадкоємців. У них... забав публічних не було, ходіння до церкви, слухання священних гімнів або пісень бандуристів давали їм моральну, а бенкети - тілесну насолоду. Їхню розкіш становили хороша риба, гора вареників, сирників і галушок, холодна поросятина, шинка й ковбаса".

Риби за часів козаччини у нашому краї було безліч: осетри, білуга, севрюга, стерлядь, сом, короп, лящ, чихоня, оселедець. Козаки займалися рибним промислом. Рибу в'ялили, сушили, солили, виготовляли риб'ячий жир, уживали як вареною, так і печеною.

Очищену невелику рибу або філе, порізане шматочками, натерти сіллю, посипати перцем, обкачати в борошні й обсмажити на розігрітій сковороді. Після цього рибу залити сметаною і поставити на 5-10 хвилин в піч або дати сметані прокипіти, прикрити сковороду кришкою і залишити на деякий час на слабкому вогні.

За козацьким звичаєм, за столом необхідно було
з'їсти все, що було наварено та спечено

Поповнювали свої продуктові запаси запорожці в зимівниках і козацьких слободах, наприклад в козацькій слободі Половиці. Цікавий опис Половиці, яка увійшла пізніше до складу Катеринослава, залишив Я. Новицький: "Городи були від гори, де собор, та до самого Дніпра. По горі садки були в кожного, а по низах левади; в левадах, було, росте капуста як відра, огірки, соняшники, тютюн і всяка там всячина. Слобода була чималенька, а люди жили всі заможні, багато мали скоту, коней, хліба, сіна. По горі стояли вітряки, і не такі, як тепер, німецькі, а менші, криті очеретом. На Дніпрі теж водяні млини на байдарках і було стукотять день і ніч"

Найвідомішими стравами з капусти у козаків вважалися борщ та капусняк. Борщ готували з додаванням багатьох ароматичних приправ і овочів і спочатку називали "варивом із зіллям", а пізніше почали називати борщем, оскільки обов'язковою складовою частиною цієї страви були ще й буряки, які мали назву "бърщь".

За словами істориків, популярні на Січі були потапці. Цей рецепт один з найпростіших, час його приготування - 10 хвилин.

.

Козацькі напої : коли б сього добра та ще піввідра

У запорожців, як і скрізь на українських землях, дуже шанували варенуху з горілки, прянощів, меду та фруктів, зварену в печі. Пригощання варенухою вважалося до певної міри виявом дружби і поваги до дорогого гостя.

Спотикач, медовуха, пиво угорське й кримське, волоське вино "лилися рікою". Та це було тільки в мирні дні. Вживання спиртних напоїв під час походів у запорожців суворо заборонялось. Порушників цього закону карали на смерть. На морі ж того, хто вживав спиртне, викидали за борт чайки.

У великій кількості наші предки вживали одержані способом бродіння напої - мед різних сортів, пиво, квас, виноградне вино, брагу, мочену, тертуху, наливки (вишнівку, тернівку, слив'янку, яблучник тощо)

"Дівча його цілує, а він їсть пироги"

В кобичках козацьких слобод чого тільки не готували! Їжа козаків-реєстровців, які проживали в містах, містечках, селах, на хуторах була більш різноманітною. Вони не тільки їли борщі з воловини, телятини, свинини, юшку з грибами, куліш, різноманітні каші, тушковану моркву з квасолею, галушки, вареники, свинину з квашеною капустою, а й вживали багато печеного з борошна. Лемішки, коржі, шулики, калачі, пундики, бабки, пампушки, вертути, хомки, мантули, мандрики, книші з житнього, вівсяного, пшеничного, кукурудзяного, горохового борошна...Про такі смаколики ще в козацькі часи говорили: "Звабиш калачем, не відженеш і бичем!"

Серед солодких страв у козацькі часи були відомі: кваша, кутя з медом, кутя з маком і горіхами, рис з медом і корицею, кутя з ізюмом і горіхами, юха з сушених яблук, слив та вишень (узвар), що мали тривалий час також обрядне значення. З малини й журавлини варили узварець.

Кваша - страва, схожа на кисіль за технологією виготовлення, але відмінна за складом продуктів. Її готували з двох частин житнього та однієї частини гречаного борошна, а також невеликої кількості борошна з житнього солоду. Борошно змішували, запарювали окропом, розводили до густини рідкого тіста і ставили на ніч у тепле місце для скисання. Таке кисло-солодке молоде тісто вранці варили у горщику, уважно стежачи, щоб кваша "не втекла", і вживали на сніданок чи вечерю або як третю (солодку) обідню страву.

Улітку квашу заправляли садовими ягодами, взимку - свіжою калиною, сушеними, вареними й товченими грушами. На Правобережжі існував інший спосіб виготовлення кваші. Брали три горщики з окропом і в кожен всипали, поступово вимішуючи, щоб не було грудок, кукурудзяне, житнє та ячне солодове борошно. Потім всі три тіста змішували разом, уквашували у теплі й варили. Кваша вважалася ласощами, її дуже любили, вихваляючи: "Така кваша, якби й наша". Нинішня народна кухня, на жаль, втратила цю самобутню страву.

Рецепти козацького довголіття

Просте, доступне, поживне, різноманітне і раціональне харчування, кулінарні традиції мали важливе значення для підтримання гарного фізичного здоров'я козаків. Боплан, який протягом тривалого часу жив в Україні (перша половина XVII ст.), говорив про козаків так: "На зріст - гарні, проворні, сильні, від природи мають добре здоров'я. Від хвороби вмирають дуже рідко, хіба в дуже великій старості".

Вода, яку тоді використовували для пиття й приготування їжі, була надзвичайно чиста, зазвичай джерельна, мала цілющі властивості.

Практично всі запорозькі страви були з прянощами, великою кількістю дикої цибулі - "сарани" та часнику - "черемші", що знижувало можливість виникнення і поширення інфекційних хвороб. Як приправу до страв використовували місцеві пряно-смакові рослини - хрін, кріп, щебрушку польову (пахучку звичайну), кмин, аніс (ґанус), м'яту, калган, а також привізні з інших країн - перець і корицю (цинамон). Страви готували з мінімальною кількістю солі, при цьому вони не були прісними.

Досить велику роль у харчуванні запорожців відігравали бобові культури - горох, квасоля, сочевиця, боби та інші. З городніх овочів використовували капусту (свіжу і квашену), буряки

, редьку, моркву, огірки, гарбузи. Для приготування їжі використовували тваринний жир, різні олії, оцет і горіхи. Немалу роль у харчуванні відігравав мед. Із фруктів і ягід споживали яблука, вишні, сливи, смородину, брусницю, малину, журавлину тощо.

Традицією здорового харчування у козаків вважалося вживання продуктів, приготовлених за технологіями квашення, бродіння, соління, в'ялення, сушіння. Деякі методи консервування козаки запозичили в татар. Молоко переробляли на сир і масло. Для зберігання продуктів використовувалися льохи з льодом.

У козацьку добу сформувались, викристалізувались досконалі традиції, які живуть в пам'яті всіх, кому цікава історія рідної землі, дорогі славні козаки, ті, думки про яких записав ще Д.І. Яворницький від найстарішого за віком козака Якова Литвина із Запорoжжя:
"Чого ж воно, діду, що мали вони (козаки) таку славу, а їх геть зігнали звідсіля? - Не зігнали їх, а вони самі пішли кудись на райські острови, там живуть... уп'ять прийдуть, вп'ять своє одшукають,.. збережуть".
Прадавні національні традиції здорового харчування на території нашого краю пройшли випробування часом. І нашою кухнею ми повинні пишатися, а тим більше - використовувати ці цінні надбання наших предків як запоруку здорової нації в майбутньому.

Кулінарні назви на карті Дніпропетровщини.

Існує версія, що назва села Бузівка Магдалинівського району походить від "бузи" - хмільного напою з проса, який варили у козацькому зимівнику на цій території.

Селище Мандриківка, колишній зимівник козака Мандрики, зараз перебуває у складі міста Дніпро. (Мандрики - традиційні сирники на день Св. Петра і Павла).

Нагадуванням про традиції в харчуванні, смакові уподобання ще з козацьких часів на території нашого краю залишаються назви населених пунктів:

хутір Галушківка села Гречане Петриківського району (Галушки - страва з прісного тіста, звареного в окропі або в молоці).

смт Тернівка Павлоградського району (Тернівка - настоянка з терену, дикої сливи).

селище Кулебівка у складі міста Новомосковськ (Кулеба - густий куліш).

В Межевой готовят затирку по старинному рецепту.- Режим доступа: https://www.youtube.com/watch?v=VqU5Z5clbuo

Створено: 27.03.2018.
Редакція від 20.09.2019.

(усі запропоновані джерела можна знайти у фонді ДОУНБ)
Боплан Г. Описание Украины.- С.-Петербург, 1832.
Корж В. Лучшие рецепты солений запорожских кухарей (наиболее всеми применяемые).- Днепропетровск, 2011.
Корж Н.Л. Устное повествование бывшего запорожца жителя Екатеринославской губернии и уезда, селения Михайловки, Никиты Леонтьевича Коржа.- Одесса, 1842.
На землі, на рідній: Легенди та перекази Криворіжжя: У 3-х кн. / Упоряд. Г. Гусейнов.- Кн. 1.- Кривий Ріг, 2000.
Савур-Могила: легенди та перекази Нижньої Наддніпрянщини.- К.: Дніпро, 1990.
Скальковський А.О. Історія Нової Січі, або Останнього коша запорозького: Наук.-поп. видання.- Дніпропетровськ: Січ, 1994.
Україна - козацька держава: Ілюстрована історія українського козацтва / Авт.-упоряд. В. Недяк.- К.: Емма, 2004.
Українська національна кухня / Ред.-уклад. Л.М. Безусенко.- Донецьк: Сталкер, 2001.
Українська стародавня кухня: довідник / упоряд. Т. Л. Шпаковська.- К.: СПАЛАХ ЛТД, 1993.
Українські назви з куховарства й харчування: Словник з поясненнями / Упоряд. В. Чапленко.- Нью-Йорк, 1980.
Українські страви / Укр. НДІ торгівлі та громадського харчування.- 2-ге вид.- К.: Держ. вид-во техн. літ. УРСР, 1960.
Франко О.Ф. Практична кухня / Літ. опрацювання О.П. Сенатович.- Львів: Каменяр, 1990
Шерер Ж.-Б. Літопис Малоросії, або Історія козаків-запорожців та козаків України, або Малоросії / Пер. з фр. В.В. Коптілов.- К.: Укр. письменник, 1994.
Яворницький Д.І. Історія запорізьких козаків: У 3-х томах.- Т.1. - Львів: Світ, 1990.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська кухня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кулінарні традиції

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
козацька їжа

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кулінарні рецепти

# data[].attributes.attachment_link.title
Як козаки харчувалися: кулінарні традиції Придніпров'я. Частина І.

# data[].attributes.attachment_link.description
Про традиції святкування Водохреща на Катеринославщині з давніх часів, часів радянської доби та сучасності. Історія вишивки нашого краю, орнаменти якої збережені і збагачені не одним поколінням вишивальниць-майстринь, радують душу і милують зір. Реконструкція: зі спогадів старожилів про дитячі забави в давнину.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Том (Україна - Українці) Кн. 1

КУРЕНІ ЗАПОРОЗЬКІ 16-18 СТ.

Бібліографічне посилання: Панашенко В.В.КУРЕНІ ЗАПОРОЗЬКІ 16-18 ст. [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 5: Кон - Кю / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2008. - 568 с.: іл.. - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Kureni_Zaporozki (останній перегляд: 04.11.2019)
Енциклопедія історії України ( Т. 5: Кон - Кю ) в електронній біблотеці

КУРЕНІ ЗАПОРОЗЬКІ 16-18 СТ.

КУРЕНІ ЗАПОРОЗЬКІ 16-18 ст. Куренем запорожці називали: 1) своє житло (касарню; див. Курінь) на Січі та 2) гол. військово-адм. одиницю Запорозької Січі. Касарні будувалися з дубового, липового чи осокорового дерева навколо січового майдану, де відбувалися козацькі ради (див. Рада козацька), і були місцем зосередження приписаних до куренів (як військово-адм. одиниць) козаків. Частина козаків, зокрема ті, які відбували службу в січовій залозі, а також новоприйняті постійно проживали в касарнях, ін. - мешкали тут час від часу. Максимально касарні наповнювалися в дні заг. козацьких рад.

Кожен запорожець мав належати до одного з куренів (як військово-адм. одиниці), навіть коли він жив десь далеко з сім'єю. Усі козаки, вписані до курінного компуту (списку, реєстру), підпорядковувалися курінному отаману. Курінь об'єднував кілька сот козаків, мав свою частку в угіддях, свою власність у вигляді яток і дворів на базарі, свої прибутки, а також свій значок (або прапор), якого оберігав курінний хорунжий. Наприкінці 16 ст. в Базавлуцькій Січі було 7 куренів. За часів Олешківської Січі, Нової Січі, Задунайської Січі їхня кількість сягала 38 (кожен з них мав свою назву, яка, однак, могла зазнавати часткових змін). У 1-й пол. 18 ст. існували такі курені: Кущевський, Поповичевський, Васюринський, Іркліївський, Щербинівський, Титарівський, Шкуринський, Корєновський, Незамаївський, Рогіївський, Корсунський, Калниболотський, Уманський, Дерев'янківський, Нижчестебліївський, Вищестебліївський, Джереліївський, Переяславський, Полтавський, Мишастівський, Менський, Тимошевський, Величківський, Левушківський, Пластунівський, Дядьківський, Брюховецький, Медведівський, Платніровський, Пашківський, Батуринський, Канєвський, Крилівський, Донський, Сергіївський, Конеловський, Іванівський і Кисляківський.

Яворницький Д.І. Історія запорозьких козаків, т. 1. К., 1990

Голобуцький В. Запорозьке козацтво. К., 1994

Козацькі Січі (нариси з історії українського козацтва ХV-ХIХ ст.). К.-Запоріжжя, 1998

Історія українського козацтва: Нариси, т. 1. К., 2006.

Посилання:
БАЗАВЛУЦЬКА СІЧ

КОМПУТИ

КОМПУТЫ

КУРІНЬ

КУРІННИЙ ОТАМАН

НОВА СІЧ

ОЛЕШКІВСЬКА СІЧ

РАДА КОЗАЦЬКА ЗАГАЛЬНА

ЗАДУНАЙСЬКА СІЧ
Пов'язані терміни:
КОНСТИТУЦІЙНИЙ ВИМІР УКРАЇНСЬКОЇ ІСТОРІЇ (ДО ПОЧАТКУ 1990-Х РОКІВ)

КОШОВИЙ ОСАВУЛ

КОШОВИЙ ОТАМАН

КОШОВИЙ СУДДЯ

КОЗАЦЬКЕ КОЛО

КОЗАЦЬКІ ВІЙСЬКА

КРАСНОДАР

КУРІНЬ

КУРІННІ СТАНИЦІ ЧОРНОМОРСЬКОГО КОЗАЦЬКОГО ВІЙСЬКА

МИШЕЦЬКИЙ СЕМЕН ІВАНОВИЧ

НОВА СІЧ

ЗАПОРІЗЬКА ОБЛАСТЬ

ЗАПОРОЗЬКА СІЧ

(тексти та зображення доступні на умовах ліцензії Creative Commons
із зазначенням авторства - розповсюдження на тих самих умовах)

# data[].attributes.attachment_link.title
КУРЕНІ ЗАПОРОЗЬКІ 16-18 СТ.

# data[].attributes.attachment_link.description
Том (Україна - Українці) Кн. 1 КУРЕНІ ЗАПОРОЗЬКІ 16-18 СТ. Бібліографічне посилання: Панашенко В.В.КУРЕНІ ЗАПОРОЗЬКІ 16-18 ст. [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 5: Кон - Кю / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2008. - 568 с.: іл..

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Курі́нь - легка будівля, часто тимчасова, призначена для ночівлі, зимівлі і т. д. Інші назви куреня - буда, катра́га, катря́га (переважно на пасіці).

Колись курені мали дуже різні розміри - від невеликої будівлі, складеної з гілок дерева з листям, чи з жердин і вкритої соломою, сторожки (на городах, баштанах і таке інше) до міцної великої хати з товстих дубових брусів на кілька сот осіб.

Слово курінь має тюркське походження: пор. чаг. kürän ("загін воїнів"), уйг. kürijän ( "обоз"). Згідно з турецько-татарськими словниками, курінь - "натовп", "плем'я", "загін", "корпус", "полк". В імперії Чингізхана куренем називалась найменша одиниця громадського і військового управління; курені підкорялись агам, зайсангам, шулепгам і утворювали окремі військові частини (підрозділи), складені за родовою ознакою. Сумнівним слід визнати етимологічний зв'язок слова з прасл. ("курити", "випускати дим").

Очевидно, курінь був першою спорудою людини, що слугувала для укриття від негоди. Схожі тимчасові будови для ночівлі створюють деякі людиноподібні мавпи, зокрема шимпанзе.

Курені мали велике значення для напівкочового населення української частини Великого Степу зі стародавніх часів і ймовірно їх історія прослідковується ще з часів половців і печенігів, а можливо і скіфів. Це можна пояснити тим, що кліматичні особливості українських степів на відміну від степів східної частини Великого Степу роблять необхідною зимівку людей і худоби.

Тому не дивно, що у військах людності цієї частини Степу вже в старі часи знаходимо поділ на окремі підрозділи - курені. Цей поділ потім стає одною з основ адміністративно-земельного устрою Запорізької Січі, де так само як і в старі часи курінь це одночасно і хата для проживання козаків на Січі і підрозділ, який закріплений за даною хатою.

Односхилий курінь має вигляд нахиленого навіса. Для його влаштування встановлюються дві стійки з розвилинами, на які укладається поперечина, а на неї кладуться кінцями жердини покрівлі.

Двосхильний курінь роблять за тим самим принципом, але жердини кладуть з обох боків поперечини.

За словами Адріана Кащенка: "Звалися поділи Війська Запорозького куренями через те, що у перші часи існування Січі запорожці жили по куренях. Ті курені були довгі, щоб у всякому можливо було міститися кільком сотням товариства, і вкривалися вони очеретом, а зверху ще й звіриними шкурами, щоб було зимою тепліше. З часом замість куренів по січах почали будувати для товариства довгі хати, по 12-15 сажнів завдовжки всяка хата, і хоч запорожці жили вже по хатах з самого початку XVII століття, та проте вже й ті хати почали зватися куренями, бо запорожці звикли до тієї назви."

З розповіді запорізького козака Микити Леонтієвича Коржа, записаної Олексою Стороженком:

"

Наші курені не такі були, як ті, що скотарі робили собі по степах. Наші були збудовані з квадрових брусів, наш батько - Великий Луг - наділяв нас лісом вдоволь. Курінь був, неначе той будинок, шістсот козаків і більш містилось в ньому, а строївся він, неначе трапеза яка, без перегородок і кімнат, а кругом побіля стін стоя ли столи і лавки, щоб було на чому за обідом сидіти. Образи були у нас дуже багаті, в срібних, в золотих шатах, а посередині куреня висіли панікадила, лампадки і у великі празники засвічувались. Вікна були великі, і часто грубки кахляні, галанські, як у мене в хаті; а печі, де пекли хліб, були особливо, в другій будові, там же і кухарі варили різні потрави: тетерю, борщ, галушки, хляки, рибу на стябло, свинячу голову до хріну і локшину на переміну, - додав старий з "Енеїди" Котляревського, - і другі потрави, які водились по запорозькому звичаю. Як було зготують обід, то кухарі і ставлять на сирно по всіх столах дерев'яні ваганки з потравою, а між ними у великих кінвах, теж дерев'яних, трунки: горілку, мед, пиво і брагу, а кругом на кінвах вішали корячки, по-запорозьки - михайлики, бо в Січі тих чарок і шклянок не знали. Як же вже козаки прийдуть з отаманом обідати, то, помолившись Богу, отаман сіда на покуті, а там з ним і козаки, та й починають трапезувать; а як кухарі розносять рибу на стябло, то по звичаю голови складають перед отаманом. Пообідавши, моляться богові, кланяються один одному і отаманові і дякують кухаря. "Спасибі, братчику, - кажуть, - що добре козаків нагодував!" Виходячи, отаман і всі козаки клали в карнавку по копійці, а деякі і більш, І розходились куди кому треба, а карнавочні гроші збирав кухар і купував на базарі на завтрашній обід з'їсне. Варили по куренях три рази в день, не в горшках, а в мідних або чавунних казанах, і не в печах, а на кабиці.

"

На Дніпрових порогах до 1928- 1932 років за зразком козацьких існували рибальські курені.

На Півдні Росії (Дону, Кубані) "куренем" називалося козацьке житло, дерев'яна або мазана хата.

Згідно зі словником Грінченка, "куренем" могли називати хату й на Поділлі (у той час як слово "хата" вживали в значенні "могила"). У журналі "Основа" засвідчена фраза "Хати наші на цвинтарі, а вас просю до куріня".

# data[].attributes.attachment_link.description
Курі́нь - легка будівля, часто тимчасова, призначена для ночівлі, зимівлі і т. д. Інші назви куреня - буда, катра́га, катря́га (переважно на пасіці). Колись курені мали дуже різні розміри - від невеликої будівлі, складеної з гілок дерева з листям, чи з жердин і вкритої соломою, сторожки (на городах, баштанах і таке інше) до міцної великої хати з товстих дубових брусів на кілька сот осіб.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Основний одяг запорізьких козаків - сорочки, шаровари, шапки та жупани.

Похідним одягом козаків були дві пари шароварів, сорочка, кафтан з грубого сукна, шапка та свита з кобеняком.

У мирний час запорожці одягались доволі багато. Сорочка з шовковими застіжками, шаровари, червоні чоботи. Поверх сорочки одягали кафтан, який міг бути шовковим, парчевим або суконним. Кафтан підперезували шовковим пасом - широким шовковим поясом, перетканим на кожну четвертину золотими або срібними нитками. Поверх кафтана накидали свиту, завжди суконну з розрізаними рукавами, які, як правило, защіпались один на другий і закладались ззаду під кобеняк, який вдягали під час дощу або негоди. На голові запорожці носили брилі або гострокінечну хутряну шапку або кобур - суконну червону шапку з бобровою опушкою. На каптан, через праве плече вішався на перев'язі самопал. А за поясом, на ланцюжках два пістолети і ніж замість кинджала. Шаблю в мирний час носили рідко, хіба тільки на раду. Тоді ж надівали поверх кафтана - сталеву сітку (сітку-кольчугу). Бороди та голову голили, залишаючи пасмо волосся в вигляді коси, яке закручували за ліве вухо три-чотири рази. Важкою образою було взяти запорожця за чуприну - вона була для нього священою.

На думку Дмитра Яворницького одяг запорізьких козаків спочатку був дуже простим. На початку свого історичного існування запорізькі козаки не могли навіть думати про те, щоб займатися своєю зовнішністю й виряджатися в дорогі "шати". У пізній період запорізької історії, коли у козаків уже з'явилися певні звичаї й певний костюм, багато хто з них часто одягався дуже просто.

Формування козацького костюму відбувалося на основі українського народного одягу. Великий вплив на справив східний і шляхетський одяг. Але визначальним був спосіб життя, який вели козаки. З огляду на те, що їм часто доводилось брати участь в бойових діях, у козацькому вбранні зустрічались елементи, які виконували захисну функцію. Одяг "на дротах", із вшитими залізними дротинами, оберігав власника від серйозних уражень після ударів холодною зброєю. Те, що кожен козак мав екіпіруватись самостійно, робило неможливим запровадження в козацькому війську одностроїв. Хоча видача козакам тканин замість платні робила їх одяг схожим на форму. Такий самий ефект мало і масове використання козаками дешевих домотканих тканин та традиційного одягу. Крім того, практикувалось пошиття однакових шапок, що полегшувало управління козацькими підрозділами в бою.

Козацький костюм поділявся на буденний та парадний.Тому головними якостями буденного костюму були зручність та невисока ціна. Для пошиття буденного одягу використовувалось домоткане полотно, дешеві сорти сукна, шкіра, смушок, недорогі дерев'яні, кістяні та металеві ґудзики. При виготовленні парадного одягу використовувалось хутро соболя, куниці, вивірки, рисі тощо. Тканину, з якої шився такий одяг, привозили з Англії, Нідерландів, Франції, Чехії, а також зі Сходу. Парча, оксамит, штоф прикрашались елементами стилізованого рослинного орнаменту, вписаного у різні медальйони. Ґудзики для парадного одягу часто робилися із срібла, перлів, дорогоцінних каменів і були мистецькими витворами. Дороге взуття шилося із високоякісної шкіри - сап'яну.

Шаровари

Основним елементом козацького костюму були широкі шаровари, які були добре пристосовані до верхової їзди. Козацькі шаровари шилися з чотирикутною вставкою іззаду, що утворювала матню і з'єднувала холоші. На поясі робилася широка вшита складка, в яку затягувався очкур (мотузяний пояс). При цьому утворювалось багато пишних складок, які облягали стан козака. Особливістю козацьких шароварів була їх ширина (іноді для пошиття використовувалось до 10 метрів тканини!!!). Шилися шаровари із сукна або китайки яскравого кольору. Холоші шароварів не заправлялись у чоботи, а прив'язувались зав'язками поверх чобіт.

Ширина домотканого полотна (45-50 см) визначала особливості крою сорочок. Вони складалися з трьох частин з асиметричним розташуванням швів. Українські сорочки мали тунікоподібний крій або прямокутні вставки на плечах (полики). Чоловічі сорочки мали на грудях прямий розріз - пазушку. Зав'язки сорочок робились із шовкових шнурів чи стрічок. По поликах, коміру, пазушці та чохлах рукавів сорочки оздоблювались вишивкою. В парадному костюмі іноді поверх сорочки надягалася верхня сорочка -кошуля. Кошулі шилися з високоякісного полотна і оздоблювались вишивкою шовком, сріблом та золото

Парадні шапки мали смушкову околицю, сукняне зелене або червоне дно, прикрашене золотим позументом, китицю та гачок для її підв'язування. Дорожчі шапки шили з парчі або інших багатих тканин, оторочували дорогим хутром. Околиця шапки часто правила козакам за кишеню: вони ховали там кисет, люльку, кресало.

Пояс

В походах козацький одяг підперізували шкіряним поясом. Пояси мали вигляд шкіряного паска шириною до 4 см і довжиною до 1,5 м. Пряжки таких поясів мали рухомий язичок і робилися із заліза. Деякі пояси виготовлялися з оздобленої тисненням шкіри й мали посріблені пряжки. Дорогі пояси робили із шовку, їх довжина доходила до 10 аршинів, а кінці були оздоблені золотими чи срібними китицями. При надяганні такого пояса без сторонньої допомоги один його кінець козак кріпив до забитого в стіну цвяха, а інший, обертаючись, намотував на себе. На поясі козаки носили сумки, гаманці, порохівниці та шаблі.

Чоботи та постоли. Найчастіше чоботи шилися з юхти і мали високі халяви. Ще у середині 17 ст. не у всіх козацьких чоботях підошва мала більший виріз з одного боку (що розрізняло чоботи для правої та лівої ноги). Крім того, вони ще не мали підборів. Замість них до підошви за допомогою трьох металевих шипів кріпилися металеві підківки. Таке взуття було найкраще пристосоване для верхової їзди. Згодом козацьке взуття стали шити з підборами. Вдома чи на роботі козаки носили постоли. Парадні чоботи шилися із сап'яну й мали мідні або срібні підківки. Поверх сорочки надягався піджупанник, а потім і жупан. Іноді на сорочку надягалися черкеска, кунтуш або свита. Часто козаки носили куртки -юпки, капарани. В холодну пору року козаки користувалися кожухами, шубами. Старшина носила кожухи з хутра лисиці, покриті дорогим сукном, або шуби з лисиці, бобра, соболя. У негоду вдягали кобеняки, вільчури, опанчі, які захищали від дощу, снігу та великого морозу. Найчастіше в буденні дні та в походах козаки носили кожухи, кобеняки, свити, каптани, жупани, юхтові чоботи тощо. Робочий одяг козаків був ще скромніший. Замість чобіт носили постоли; часто вбирались у саморобні шкіряні куртки. Сірома, яка складала значну частину товариства, задовольнялася найскромнішим одягом; дехто не мав власного господарства і не міг купити дорогий одяг; інші не вважали турботу про одяг справою лицарською, і ставились до одягу зневажливо; зароблені гроші та захоплена у ворога здобич швидко ними розтрачувалися. Саме такі козаки могли дерти дорогі тканини на онучі.

П арадний одяг був предметом гордощів козака, бо свідчив про його заможність та високе суспільне становище. Найхарактернішим такий дорогий одяг був для козацької старшини. Навіть звиклі до розкоші польські шляхтичі на переговорах дивувались багатому вбранню старшини. Особливо багатим був одяг запорозьких козаків при їх поїздках "в Україну". Адже розкішне вбрання було своєрідною рекламою козацького життя й могло спокусити сміливців шукати слави на Запорожжі.

1763 року гетьман Кирило Розумовський підписав спеціальну інструкцію щодо козацького одягу. Згідно з інструкцією, жупан мав бути суконним, темно-синім. З червоними вилогами, підперезаний червоним поясом. Під ним - білий півжупанок і білі штани. Шапка з чорною смушевою околицею й низьким дном. Плащ мав бути синім. Але все ж таки традиційним одягом запоріжця завжди вважалися саме кармазинний жупан, широкі шаровари, чоботи та шапка з суконним дном.

# data[].attributes.attachment_link.title
Традиційний одяг - Козацькому роду немає переводу

# data[].attributes.attachment_link.description
Основний одяг запорізьких козаків - сорочки, шаровари, шапки та жупани. Похідним одягом козаків були дві пари шароварів, сорочка, кафтан з грубого сукна, шапка та свита з кобеняком. У мирний час запорожці одягались доволі багато. Сорочка з шовковими застіжками, шаровари, червоні чоботи. Поверх сорочки одягали кафтан, який міг бути шовковим, парчевим або суконним.

# data[].attributes.attachment_link.title
Каталог статей

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хронологічна таблиця

1489 р.

Перша згадка про українських козаків у писемних джерелах.

25 січня 1648 р.

Початок Національно-визвольної війни. Повстання козаків на Запорозькій Січі й обрання гетьманом Богдана Хмельницького

Українські землі в другій половині ХVІІ ст.

1927 р.

Завершення відбудови сільського господарства та
промисловості після тривалої господарської розрухи.

9 березня - 19 квітня 1930 р.

Процес Спілки Визволення України, показовий процес над 45 керівниками і головними діячами СВУ.

1 вересня 1939 -

2 вересня 1945 рр.

Друга світова війна.

26 листопада 1944 р.

В Мукачеві І з'їзд делегатів народних комітетів Закарпатської України ухвалив маніфест про возз'єднання Закарпатської України з УРСР.

29 червня 1945 р.

Підписано договір та протокол до нього про вихід Закарпатської України зі складу Чехословаччини та про її возз'єднання з радянською Україною.

Україна в умовах незалежності

14 березня 2013 р.

Початок акцій протесту "Вставай, Україно!" у Вінниці проти режиму Януковичу.

21 листопада 2013 р.- початок Революції Гідності.

Початок Революції Гідності. Кабінет Міністрів України вирішив призупинити процес підготування до укладання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом.

18-20 лютого 2014 р.

Пік Революції. Криваві сутички в центрі Києва, підпал Будинку профспілок та розстріл Небесної Сотні.

27 лютого 2014 р.

Початок агресії Росії проти України, захоплення будівлі Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

16 березня 2014 р.

Псевдореферендум щодо входження Криму до складу РФ.

Остання зміна: Sunday 23 October 2016 7:32 PM

Рекомендуємо:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
підготовка до зно з історії україни: хронологічна таблиця

# data[].attributes.attachment_link.title
Підготовка до ЗНО з історії України

# data[].attributes.attachment_link.description
1489 р. Перша згадка про українських козаків у писемних джерелах. 25 січня 1648 р. Початок Національно-визвольної війни. Повстання козаків на Запорозькій Січі й обрання гетьманом Богдана Хмельницького Українські землі в другій половині ХVІІ ст. 1927 р. Завершення відбудови сільського господарства та промисловості після тривалої господарської розрухи. 9 березня - 19 квітня 1930 р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У списку подані ватажки Війська Запорозького XV- XVII століть, старші реєстрових козаків та гетьмани Війська Запорозького Городового XVI- XVIII століть, кошові отамани Війська Запорозького Низового ( січових козаків) XVI-XVIII століття, гетьмани України XX століття.

Наказні гетьмани та претенденти на гетьманську булаву.

Мицик Ю. А. Козацький край: Нариси з історії Дніпропетровщини XV - XVIII ст. - Дніпропетровськ, 1997. - 176 с. - (Минуле і люди козацького краю). - ISBN 966-551-002-9.

Козацькі вожді, гетьмани, кошові // Історія української культури: у 5 т. - Т. 2: Українська культура XIII - першої половини XVII століть - Київ: Наукова думка, 2001.

Апанович О. М. Гетьмани України і кошові атамани Запорізької Січі. - К.: Либідь, 1993. - 288 с.

Замлинський В. Гетьмани України: монографія / Підгот. С. Севрюк; [вступ, ст. І. Войцехівської, С. Севрюка]; Держ. закл. "Луган. нац. ун-т імені Тараса Шевченка". - Луганськ: Вид-во ДЗ "ЛНУ імені Тараса Шевченка", 2008. - 288 с.

Журавльов Д. В. Усі гетьмани України. - Київ: Гетьман, 2012. - 508 с. ISBN 978-966-2506-00-6.

Чухліб Т. В. Гетьмани Правобережної України в історії Центрально-Східної Європи (1663-1713). - К.: Вид. дім "Києво-Могилянська Акад.", 2004. - 288 с. ISBN: 966-518-304-4.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українські гетьмани і кошові отамани - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
У списку подані ватажки Війська Запорозького XV- XVII століть, старші реєстрових козаків та гетьмани Війська Запорозького Городового XVI- XVIII століть, кошові отамани Війська Запорозького Низового ( січових козаків) XVI-XVIII століття, гетьмани України XX століття. Наказні гетьмани та претенденти на гетьманську булаву. Мицик Ю. А. Козацький край: Нариси з історії Дніпропетровщини XV - XVIII ст.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Освітній проект «На Урок»

# data[].attributes.attachment_link.title
Матеріали до Дня українського козацтва (14 жовтня)

# data[].attributes.attachment_link.description
Всі матеріали до Дня українського козацтва (14 жовтня) ✅ для вчителів на порталі "На Урок". Безкоштовно завантажити матеріал. Можливість поділитися розробками до День українського козацтва

# data[].attributes.attachment_link.title
Хортиця. Заповідник серед міста · Ukraїner

# data[].attributes.attachment_link.title
Козачата 👶 Little cossacks 💪 Ukrainian song

# data[].attributes.attachment_link.title
Музыка "КОЗАЦЬКІ ПІСНІ" онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
Козаки скачать и слушать музыку онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
Скачать и слушать: ми козаки ми гордість україни, Ми козаки, Козаки, Як козаки у футбол грали, Козацький марш, Гурт "Вільні козаки", Степ козацький, М/ф Як козаки в футбол грали, Без названия, як козаки грали футбол, як лицари

# data[].attributes.attachment_link.title
Найкращі козацькі пісні

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Классика советского кино (официальный канал)

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Хмельницкий (1941) фильм

# data[].attributes.attachment_link.title
Пропала грамота

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Бульба ¦ Фильм в HD

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьман 2015p

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Литмир - электронная библиотека

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ця книга - захоплююча розповідь про славетну історію козацької січі від витоків і до зруйнування її російським царатом. У книзі вміщено портрети гетьманів України. Призначена всім, кого цікавить історія України, та зокрема доба козаччини.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книга про козацькі часи на україні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
антонович володимир боніфатійович

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читать онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
без регистрации

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скачать бесплатно

# data[].attributes.attachment_link.title
Про козацькі часи на Україні

# data[].attributes.attachment_link.description
Cкачать epub - 169,6 Кбайт Cкачать fb2 - 140,2 Кбайт Читать 29 страниц онлайн. бесплатно, без регистрации и без смс. Ця книга - захоплююча розповідь про славетну історію козацької січі від витоків і до зруйнування її російським царатом. У книзі вміщено портрети гетьманів України. Призначена всім, кого цікавить історія України, та зокрема доба козаччини.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
За матеріалами: "Дівчина з легенди Маруся Чурай". Упорядкування Леоніда Кауфмана. Художник - Валентина Ульянова. Видавництво художньої літератури "Дніпро", Київ, 1974 р. * * *

Палають огні при долині,
І північ заходить, і сон.
Татари сидять при долині
На всіх поділяють полон:

- Два списи бери, на придачу
Китайку червону з плеча.
- Мені ж гривуна вороного.
- Мені чорнокосе дівча.

Китайка горить, як заграва,
Ірже сумовито гривач,
Оксана сльози не втирає,-
Не плач, моя бідна, не плач.

- Бери собі матір із дітьми,
Отару овець і волів.
- Віддай мені шаблю-дамаску,
Як сам ватажок повелів.

А шабля не сяє, як злото,
Воли не займають трави,
І мати із дітьми ридає:
- Сини мої старші, де ви?

Палають огні при долині,
Світанок заходить і сон,
Татари сидять при долині
На всіх поділяють полон.

То хмара - не хмара у небі,
То бурі великої знак.
То коні летять чортомлицькі,
Їх свистом жене Сагайдак.

І шаблі скреснули і впали,
І порох покрив сіножать.
Татарські порубані кості
Під сонцем палючим лежать.

Вірші до свята Покрови Пресвятої Богородиці від українських авторів: Катерини Пасічної, Володимира Коломійця, Надії Гуменюк, Дмитра Білоуса, Олеся Лупія, Лесі Храпливої-Щур, Надії Галоковської, Богдана Чепурка.

Вірші Марії Пригари про козаків: "Побратими", Ой повійте, вітри низовії, "Козаки", "Прадід".

Вірші "Про козаків", "Козацька мирилка", "Козацька розминка", "Гей, козаче - козаченько".

Вірші-пісні Костянтини Малицької (Віри Лебедової): "Марш січовий", "Марш соколів", " В Січ ставай", "Вгору прапор", "Січ у поході", Січовий поклик", "У Січі! У Січі гуртуймося, брати", "Поставали козаченьки", "З Новим роком".

"Було колись - в Україні
Ревіли гармати;
Було колись - запорожці
Вміли пановати."
Козацькі пісні
У статті пропонуються такі козацькі пісні та їх характеристика: "Гомін, гомін по діброві", "Стоїть явір над водою", "Ой сів козак їсти, ідуть к йому вісти", "Ой літа орел, літа сизокрилий", "Понад морем, Дунаєм", "Ой у лузі та і при березі", "Не жаль мені на сотника", "Соколику-сину! Вчини мою волю", "Ставлю коня в вишневому саду", "Ой а у полі, гей, терен, теренок", "Ой по горах сніги лежать", "Нещаслива годинонька була", "Гомін, гомін, гомін", "Ой мандрував молодий козак", "Ой кряче, кряче чорненький ворон", "Ой із лісу із темного", "Засвистали козаченьки в похід з полуночі", "Ой крикнула лебедонька", "Коло млина, млина", "Ой зацвіла калинонька у темному лузі", "Гаєм зелененьким вода тече", "А, хто хоче війну знати", "Ой там в степу при дорозі", "Горе мені, козакові, що батька немає", "На вулиці сурма грає", "Да вари, мати, вечеряти", "Та йшов козак дорогою", "Ой матусю, та не гай мене", "Добривечір тобі, зелена діброво", "Туман поле покриває", "Гей, з устні Дніпра та до вершини", "Не жур мене, моя мати".

До цього збірника увійшли пісні, записані Надією Поляковою протягом 90-х років минулого століття переважно в Оріховському, Запорізькому, Чернігівському і Токмацькому районах Запорізької області від фольклорних колективів або окремих носіїв фольклору, які саме і передали фольклорним колективам старовинні пісні: "За Україну!", "Ой у лузі червона калина", "Розлилися круті бережечки", "Гомін, гомін, гомін по діброві", "Зажурилась Україна", "Стоїть явір над водою", " Ой на горі та женці жнуть", "Ой у лузі та ще й при березі" .

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дитячі вірші про козаків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
характерників

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацькі вірші

# data[].attributes.attachment_link.description
За матеріалами: "Дівчина з легенди Маруся Чурай". Упорядкування Леоніда Кауфмана. Художник - Валентина Ульянова. Видавництво художньої літератури "Дніпро", Київ, 1974 р. * * * Палають огні при долині, І північ заходить, і сон. Татари сидять при долині На всіх поділяють полон: - Два списи бери, на придачу Китайку червону з плеча.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПРО КОЗАКІВ

В сиву-сиву давнину
Козаки йшли на війну,
Бо на рідну Україну
Сунулися без упину
Ляхи, турки та татари,
Москалі та яничари.
Щоб палить сади і хати,
Щоб людей в неволю гнати.
Козаки скликають раду :
- Не буде ворогу пощади !
Вірні коні рвуться в битву,
Крешуть іскри з-під копита.
За чарівний спів дівочий,
За спокійні дні та ночі -
Шаблі весело дзвенять,
Вражі голови летять.
І на морі, і в степах
Наганяли вони страх,
Бо найкращі вояки -
Запорозькі козаки !
І не буде переводу
Українському народу
Доки із глибин сторіч
Долина козацький клич.

***

КОЗАЦЬКА РОЗМИНКА

Раз - два - голова,
Щоб трималася на в'язах
Ми тренуємо всі м'язи
Три - чотири, руки в ділі -
Раз кулак, два кулак -
Бий сильніше, козак.
Щоб триматись на коні,
Треба ноги нам міцні,
Сильні ноги, дужі ноги -
Не злякаються дороги.
Підемо разом в присядку -
Це найкраща нам зарядка.
***
ГЕЙ, КОЗАЧЕ - КОЗАЧЕНЬКО

Гей, козаче - козаченько,
Тай хоробре серденько,
Ой, міцні в нього руки -
Ворогам для науки!

Як козак засміється -
Ворог з остраху трясеться,
Як козак заспіває -
Вороги чимдуж тікають!

Як козак затанцює -
Увесь світ його чує,
Зелен-дубе розвивайся,
Гей душа, розкриляйся!

А душі тільки й треба -
Степ широкий та небо,
Під сідлом коник чалий,
Побратим не лукавий.

Гей, гуляти-воювати
Знов поїдемо брате,
Не топтали щоб чужинці
Наші землі українські!

Там чи смерть, чи життя -
Нам не буде забуття!
Якщо голови складемо -
У піснях доживемо!
КОЗАЦЬКА ДУМА
- Ти заграй, Славуто, на годину!
Розімчи, розбий галяру, буре!-
... Раптом впав важкий нагай
на спину.
- Ти чого весло впустив, гяуре? *1
*1 Так турки й татари називали слов'ян ПОБРАТИМИ
***

Тарас Шевченко

ПЛАСТУНИ

Найвправніші у розвідці
Ці сміливці пластуни.
Зловлять "язика" в засідці,
Як взялись за це вони

Не злякає їх ні ворог,
Ні на морі буруни,
А повзти і зараз вчаться
Люди так, як пластуни.

***

Йосип Струцюк

***

За честь і гідність України,
За волю, правду і добро
Вони боролись щохвилини,
Їх кров лилася як вино!

Всіх ворогів вони долали,
Всі землі наші зберегли,
Завжди від лиха захищали
І гордо прапор наш несли!

Сини Твоєї Батьківщини,
В них сила духу непоборна!
Козацтво - слава України,
Це гордість наша всенародна!

***

***

***

Що би хто не звелів,
Що би хто не казав,
Я сьогодні таки
Запорозький козак.

Хоч не сіється вус,
Хоч на зріст я малий -
Українські шляхи
В Січ мене завели.

В мене коник баский,
В мене шабля лиха.
Ворог схоче прийти -
Бережеться нехай!

В мене спис - до зорі,
В мене пісня дзвінка.
Я вже славний козак
Кошового Сірка.

В когось є далина
І своя сторона,
А для мене лишень
Україна одна!
Йосип Струцюк

***

Не хились додолу, зраджений козаче,
Про лиху пригоду навіки забудь,
Найлютішу муку серце переплаче...
Кинь свій жаль нікчемний, без вагання збудь!

Хай росте здорова, хай цвіте дівчина;
Маєш собі щастя іншого знайти:
Ти - не одинокий, ти не сиротина, -
Єсть у тебе вірні соколи-брати...

Єсть у тебе думки, людові прихильні;
То кохай їх щиро, поміж гурт неси...
Всюди роздаються стони надмогильні:
Власною нудьгою пекла додаси.

Причинись до праці, де, служивши ближнім
За своє кохання чоловік не дба;
Глянь лиш, як слабого знищено спроміжним.
Там твоя турбота, та твоя журба!
П.Грабовський
***
Яків Щоголів
***

Сива шапка набакир, -

хто цей хлопчик-богатир?

Витанцьовує гопак -

ну й мастак!

Шаровари ловлять вітер,

сорочина біло світить,

чобіточки усміхаються -

ледь підлоги доторкаються.

Це малий козак Андрій

нам дарує танець свій.
Наталка Поклад
***

Я - маленький козак!

Я не знаю, що це страх.

В мене серце, як кришталь,

Дух у мене, немов сталь.

Я не вступлюся й не віддам,

Землі своїм ворогам.

Ми - козаки, ми - вільні люди,

Хоробрі і відважні всюди.

Ми козаки, борці за волю,

За народу щастя й долю.

***

ВУСА

Вуса - гордість козака,
Ними й ворога зляка.
Не носили бороди
Наші лицарі-діди.

***

ГОПАЧОК

Гоп-гоп, гопачок,
Затанцює козачок!
Танець хвацький,
Дуже вправний,
І веселий, і забавний.
На дозвіллі і в поході.
Козаку стає в пригоді.
Та не тільки це танок,
А й військовий ще урок.
Це мистецтво звуть отак:
Славний бойовий гопак.

***

ҐНІТ

Гармати мали козаки
Малі, середні та важкі:
Залізні, мідні, ломові,
І польові, й городові.

Але запам'ятати слід,
Що кожній з них потрібен ґніт.
Підносить вчасно ґніт пушкар -
І мчаться ядра на татар.

***

ДЖУРА

Джура, юний козаченько,
Вчиться в школі джур любенько.
Опановує він мову,
Зброю, грамоту військову,
Січове життя вивчає
І стає на захист краю.
Пізнає премудрість він,
Як не підвести курінь.

***

ДІДИ СІЧОВІ

В козаків були завжди
В шані сивії діди:
У походах славних знані,
Та завжди на Ради звані,
Старшині давали знати,
Де й коли можливі втрати,
Звичаї оберігали
"Запорозькі аксакали":
Як лунала їхня мова,
Мало сенс їх кожне слово!

***

ЕПОХА КОЗАЦЬКА

Козацька доба - то є світла епоха,
Коли українці орлами літали.
Нікого вони не боялись нітрохи,
Від них вороги у бою відступали.

Козацтво - то світла сторінка у книзі,
Що наші діди написали шаблями.
Хоч кров'ю скропилась, полита сльозами,
Та світлом Христа засіяла над нами.

Було козакам воювати за віщо -
За ними стояла кохана Вкраїна.
Жаль, мертва настала пізніше тут тиша:
Занепад Вкраїни назвали "Руїна".

Єднаймося ж, браття, у дружну родину,
Щоб разом розправити Вольниці крила,
Щоб в злагоді жити і батьку, і сину,
Піднявши до Світла і щастя вітрила!

КУРІННИЙ

Поважають курінного -
Батька куреня усього.
Козакам дає він раду,
Чесно заслуживши владу,
А під час жаркого бою
Всіх веде він за собою!

***

КУРІНЬ

На Січі жило козацтво
В довгих хатах-куренях.
Розміщалось усе братство
В тридцяти восьми житлах.

В курені були ікони,
Ясна зброя на стіні,
Не палили там ніколи.
Був порядок в курені.

Та курінь - не лише хата,
А військовий ще загін.
В ньому козаків багато -
Сотень шість бійців мав він.

***

Оселедець - не рибина,
А козацькая чуприна.
Він за вухо зачіпався
Та під шапкою ховався.

***

ПРАПОР

Прапор Війська Низового -
Це святиня із святинь.
Скрізь трималась кошового
Найсвятіша з Берегинь.

Усього Коша відвага
Поєдналася у нім.
Бойова Січі звитяга
В'ється в небі голубім.

***

# data[].attributes.attachment_link.title
Дитячі вірші про козаків та козацтво

# data[].attributes.attachment_link.description
ПРО КОЗАКІВ В сиву-сиву давнину Козаки йшли на війну, Бо на рідну Україну Сунулися без упину Ляхи, турки та татари, Москалі та яничари. Щоб палить сади і хати, Щоб людей в неволю гнати. Козаки скликають раду : - Не буде ворогу пощади ! Вірні коні рвуться в битву, Крешуть іскри з-під копита.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Сайт про козаків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підбірка козаціких віршів від сучасних поетів.

Яна Яковенко

ПРО КОЗАКІВ

В сиву-сиву давнину
Козаки йшли на війну,
Бо на рідну Україну
Сунулися без упину
Ляхи, турки та татари,
Москалі та яничари.
Щоб палить сади і хати,
Щоб людей в неволю гнати.
Козаки скликають раду :
- Не буде ворогу пощади !
Вірні коні рвуться в битву,
Крешуть іскри з-під копита.
За чарівний спів дівочий,
За спокійні дні та ночі -
Шаблі весело дзвенять,
Вражі голови летять.
І на морі, і в степах
Наганяли вони страх,
Бо найкращі вояки -
Запорозькі козаки !
І не буде переводу
Українському народу
Доки із глибин сторіч
Долина козацький клич.
********

КОЗАЦЬКА РОЗМИНКА

Раз - два - голова,
Щоб трималася на в'язах
Ми тренуємо всі м'язи
Три - чотири, руки в ділі -
Раз кулак, два кулак -
Бий сильніше, козак.
Щоб триматись на коні,
Треба ноги нам міцні,
Сильні ноги, дужі ноги -
Не злякаються дороги.
Підемо разом в присядку -
Це найкраща нам зарядка.
*******
ГЕЙ, КОЗАЧЕ - КОЗАЧЕНЬКО

Гей, козаче - козаченько,
Тай хоробре серденько,
Ой, міцні в нього руки -
Ворогам для науки!

Як козак засміється -
Ворог з остраху трясеться,
Як козак заспіває -
Вороги чимдуж тікають!

Як козак затанцює -
Увесь світ його чує,
Зелен-дубе розвивайся,
Гей душа, розкриляйся!

А душі тільки й треба -
Степ широкий та небо,
Під сідлом коник чалий,
Побратим не лукавий.

Гей, гуляти-воювати
Знов поїдемо брате,
Не топтали щоб чужинці
Наші землі українські!

Там чи смерть, чи життя -
Нам не буде забуття!
Якщо голови складемо -
У піснях доживемо!

Марія Пригара

- Ти заграй, Славуто, на годину!
Розімчи, розбий галяру, буре!-
... Раптом впав важкий нагай
на спину.
- Ти чого весло впустив, гяуре? *1

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацькі вірші

# data[].attributes.attachment_link.description
Яна Яковенко ПРО КОЗАКІВ В сиву-сиву давнину Козаки йшли на війну, Бо на рідну Україну Сунулися без упину Ляхи, турки та татари, Москалі та яничари. Щоб палить сади і хати, Щоб людей в неволю гнати. Козаки скликають раду : - Не буде ворогу пощади !

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Куди підемо?

Січова рада:

Головна " Легенди, перекази

На даний час село має назву Запорізьке, Назва ця пішла від того, що першими поселенцями села були запорізькі козаки. Це були хоробрі і безстрашні люди. Серед татар ходили навіть легенди про них. В цих легендах розповідається, що козаки мали чародійні сили, могли довго перебувати під водою, а з води виходили сухими. Через це татари дуже боялися козаків і їхньої чародійної сили.

А козаки про чародійні сили навіть і мріяти не могли, адже в них була тільки добре розвинена смекалка та спритність і ніяких чар.

XVII століття. У вогні палає Крим. Запорожські козаки на чолі зі своїм Кошовим отаманом Іваном Сірком мчать через весь степовий Крим в погоні за кримським ханом. На узбережжі хан встигає сісти на галеру і вже, тікаючи, відпливав до Стамбула. Коли козаки це побачили, погоню припинили...

1675 рік. Орда на чолі з розлюченим кримським ханом та 15 тисячами яничарів суне на Січ. В цей час на Січі... Новий рік, січове лицарство святкує на повну. Наступила ніч. Козаки поснули. А орда вже підібралася до Січі...

Коли народилася ця дитина, повитухи заголосили, а мати знепритомніла. Дяк, що зайшов охрестити дитину, відмовився взяти її на руки! Перехрестив здалеку й утік. А той, хто всіх злякав, не заплакав. Він лежав на столі й бавився шматком пирога. А потім на очах у переляканих батьків з'їв його. Хлопчик народився із зубами!

За повір'ями, поява дитини з зубами означала - народився майбутній убивця. Налякані селяни радили батькам позбутися дитини! Однак хлопчика рятує батько. Він виносить дитину до натовпу й урочисто проголошує - цими зубами маля гризтиме ворогів! Ніхто тоді не знав - це народився український диявол!

Помирає старий кобзар. З останнім подихом вилетіла з тіла душа козацька і понеслась попід хмари. Аж тут їй перед вратами небесними загородили путь: з одного боку Пресвяті Ангели Пречисті, а з другого боку Сила Нечиста.

І кажуть Чорти: "Заберем ми його в пекло вогняне на вічні муки, за безчинства його, за те що шаблею в літа молоді убив багато люду, спустив величезні ріки людських сльоз та крові"

Кажуть Ангели: "Е ні, Сила Нечиста! Не буть по твоєму! Кров та сльози він проливав не безневинного люду, а ворогів, що нападали на його землю. Рубав він їх честно, у бою, захищаючи власну домівку. За це йому належить місце у Чертогах Райських!"

Давня козацька легенда, яка передавалася з покоління в покоління.

Після знищення московськими військами Січі, говорить легенда, - козаки розділилися. Частина їх пішла на Кубань, частина - за Дунай, а частина - в Галичину.

Лише, коли всі вони зберуться разом, козацькі ковалі-характерники почнуть з їхніх шабель кувати Меч Єдності.

Січ - ото в запорожців кріпость. Коло неї були окопи, вали, а всередині дзвіниця була така, що в неї й гармати ставлялися... А жили вони скрізь по степах кущами, в землянках, або по-їхньому, бурдюгах: так чоловік по п'ятнадцять, двадцять, а то й менш.

У Січі - так там жили все по куренях, по скільки там сот чоловік. Та й курені були великі. Ставлялись курінь до куреня причілком, а в них були стовпи й сволоки. А в бурдюзі так просто все було: одні двері та одне віконце, - маленьке та таке, як тарілочка, кругле, - а то й зовсім без вікна.

Оце викопа козак яму, обставить її чим там попало, обліпить, обмаже, поставить піч хліб пекти, зробить кабицю страву варити та й живе. Димарів тоді не було. Зимою як розпалить камінь, так він аж горить - уже холодно не буде.
Де в яких землянках було і вбранство: по стінах висіла зброя всяка, а на покуті стояли образи, - усі розмальовані, під золотом. Попід стінами ставляли лавки, ослончики, щоб було де сісти. ... Глянути далі "

Пошук

Ваш сховок

Привіт, Мандрівник!

Персоналії:

Статистика

Мапа сайту
I love Google! Я люблю Google! Kocham Google! Ich liebe Google!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Автор у гуглі

# data[].attributes.attachment_link.title
Легенди, перекази - Пугу - пугу! Козак з лугу!

# data[].attributes.attachment_link.description
Куди підемо? Січова рада: Головна " Легенди, перекази На даний час село має назву Запорізьке, Назва ця пішла від того, що першими поселенцями села були запорізькі козаки. Це були хоробрі і безстрашні люди. Серед татар ходили навіть легенди про них. В цих легендах розповідається, що козаки мали чародійні сили, могли довго перебувати під водою, а з води виходили сухими.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У Запорізькій вольниці, де жили Запорізькі козаки, після численних успішних походів накопичувалось чимало скарбів і цінних речей, грошей і зброї. Кожен козак, Який брав участь в боях, мав свій скарб, Який зберігав в затишному і надійно місці.

У Запорізькій вольниці, де мешкали запорізькі козаки, після численних успішних походів, накопичувалось чимало скарбів, цінних речей, грошей і зброї. Кожен козак, який брав участь у боях, мав свій скарб, який зберігав в затишному і надійному місці.

Скарби в ті часи могли бути особисті і спільні (казна війська Запорізького). У 1630 - 1640-х роках, перебуваючи на військовій службі в польському війську, в Україні перебував французький військовий інженер Боплан.
"Кожен козак має на островах свій таємний куточок. Повертаючись з чергового бою з турками, вони ділили в скарбниці добро і все, що отримали, ховали у Дніпрі, крім речей, що ушкоджуються водою", - записав інженер. Боплан стверджував, що козаки ховають під водою не тільки турецькі гармати, але і гроші, за якими повертаються тільки в разі потреби"
У 1775 році Запорізьку Січ ліквідували за наказом цариці Катерини. Козаки насильно були переселені на Кубань. Залишаючи Хортицю, козаки не вірили у вічність цього наказу. У багатьох була думка: "..як помре Потемка (князь Потьомкін-Таврійський), то вони повернуться назад".

Думаючи так, козаки йшли і нічого не брали із собою, а ховали добро: хто в землю, хто в скелі, а хто і в водах Дніпра.

Народжувалися нові легенди і міфи про зариті скарби, які передавалися з вуст у вуста. Козаки розселилися по різних селах і містах України, через багато років, хто помер, хто постарів і ослаб, і вже не міг повернутися до запорізького краю. Усні заповіти і прикмети заритих скарбів під великим секретом передавалися від діда до батька, від батька до сина.

Пройшли століття з часів бурхливого ​​козацького життя в Запорізькому краю, а пристрасть до скарбів не проходить. Шукачі досліджують скелі, любителі дайвінгу прочісують метр за метром дно Дніпра і впадаючих в нього річок. На Хортиці і берегах Дніпра в Запоріжжі періодично проводять офіційні археологічні дослідження. Проте, на Хортиці і берегах Дніпра в Запоріжжі більша частина території ще непізнана. Край цей по праву можна назвати невичерпним джерелом відкриттів для істориків, археологів з усього світу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Легенда про козацькі скарби

# data[].attributes.attachment_link.description
У Запорізькій вольниці, де жили Запорізькі козаки, після численних успішних походів накопичувалось чимало скарбів і цінних речей, грошей і зброї. Кожен козак, Який брав участь в боях, мав свій скарб, Який зберігав в затишному і надійно місці. У Запорізькій вольниці, де мешкали запорізькі козаки, після численних успішних походів, накопичувалось чимало скарбів, цінних речей, грошей і зброї.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Озброєння запорізьких козаків - це озброєння яке використовувалося запорозькими козаками під час бойових дій. Зброя козаків була дуже різноманітною. Складається з різних видів зброї: вогнепальної, холодної, метальної та ін. Запорозькими козаками використовувалася як зброя власного виробництва так трофейна (в основному трофейна у: поляків, московитів, турків, татар) і придбана. Частина видів зброї була дуже поширена, наприклад шаблі, пістолі, рушниці, інші навпаки зустрічалися нечасто - наприклад алебарди, аркебузи, бердиші. У козацькому війську не існувало єдиних стандартів озброєння та амуніції і кожний козак мав озброєння згідно з його вподобанням та матеріальними можливостями. Козаки вміло застосовували наявну зброю, постійно підвищували свій рівень майстерності, а також часто вигадували нові варіанти застосування зброї, що надавало їм значної переваги перед супротивником. Наприклад запорозькі козаки славилися майстерним володінням холодною зброєю та влучним веденням вогню з вогнепальної зброї. У них були гармати, луки та інші

Література

(укр.) Д. В. Тоїчкін Оснащення українського козацького війська: холодна зброя // Україна в Центрально-Східній Європі. НАН України. - Вип. 14. - К.: Інститут історії України, 2014. - 362 с.

(укр.) Д. В. Тоїчкін Козацька шабля XVII-XVIII ст.: історико-зброєзнавче дослідження - К.: Стилос, 2007. - 368 с. ISBN 978-966-8518-80-5

(укр.) Я. Ю. Тинченко Від козаків до гусарів // Озброєння реєстрових козаків, Озброєння слобожанців К.: Темпора 214 с. 2018 ISBN 978-617-569-333-9

# data[].attributes.attachment_link.title
Список озброєння запорізьких козаків

# data[].attributes.attachment_link.description
Озброєння запорізьких козаків - це озброєння яке використовувалося запорозькими козаками під час бойових дій. Зброя козаків була дуже різноманітною. Складається з різних видів зброї: вогнепальної, холодної, метальної та ін. Запорозькими козаками використовувалася як зброя власного виробництва так трофейна (в основному трофейна у: поляків, московитів, турків, татар) і придбана.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бойові мистецтва козаків / Батіг та гарапник – як зброя у козаків

# data[].attributes.attachment_link.title
Відлуння віків.Зброя козаків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вже до кінця XVI століття запорізьке козацтво перестало бути дивиною, екзотичним явищем для Європи. Україна, яка входила до складу Речі Посполитої, починає відігравати все важливішу роль у міждержавних відносинах країн Старого Світу. І, попри те, що запорізькі козаки були підданими польського короля, вони дуже часто вели самостійну політику у військовій сфері, не озираючись на Варшаву.

Так, після кількох їхніх вдалих походів у 80-х роках XVI століття (насамперед після взяття і зруйнування турецької фортеці Бендери 1583 року) ватиканська дипломатія вирішила залучити запорожців до участі у "Священній Лізі" - союзі християнських держав, занепокоєних посиленням експансії турків-османів у Європі. Польща, в особі її короля, трансільванського князя Стефана Баторія, стосовно Порти займала примирливу позицію. Наляканий приготуваннями турків до війни після перемоги козаків у Бендерах, він наказав стратити у присутності турецьких дипломатів 31 запорізького козака, які брали участь у цьому поході. Війна з Московією у Лівонії цікавила Стефана Баторія набагато більше, тому він і намагався не псувати стосунків із султаном.

Попри блискучу перемогу союзного християнського флоту над турецьким біля мису Лепанто 1571 року, вже через чотири роки Венеціанська республіка втрачає острів Кіпр. Османська імперія 1585 року укладає з Венецією, котра мала могутній флот, мирний договір, після чого всі намагання папського престолу укріпити позиції "Священної Ліги" (зокрема й шляхом залучення до неї запорожців), виявилися марними. Турецька дипломатія взяла гору.

Та вже у 90-х роках XVI століття західні політики знову починають шукати контактів із запорожцями. Так у 1593 - 1594 роках папський посланник Олександр Комулович і посол імператора Рудольфа II Еріх Лясота зуміли за певну плату найняти і направити до Молдови, що була васалом Порти, загін із 12 тисяч добровольців.

Повернувшись до Регенсбурга, Е. Лясота, який залишив вельми цікаві записи про свою поїздку до Запорізької Січі, занотував: "Мене і козаків (послів) прихильно прийняв на аудієнції цісар (імператор) у присутності таємних радників, причому козаки подарували цісареві два турецьких прапори". Похід очолив майбутній керівник повстання проти поляків Северин Наливайко. Молдавський господар зазнав поразки і на деякий час визнав себе васалом австрійських Габсбургів.

Козаки фактично вперше виступають у ролі кондотьєрів (найманців), навряд чи такими їх можна було назвати, коли вони воювали під знаменами свого сюзерена - короля Речі Посполитої. Окрема тема - участь запорізьких козаків у походах Лжедмитрія I та Лжедмитрія II у 1607-1612 роках до Московії. Та знову ж таки, головним натхненником самозванців був саме польський король. У 1604 році гетьман Семен Скалозуб із 4-тисячним загоном виступив у похід на чорноморське узбережжя Туреччини; багато в чому саме ця подія зірвала запланований напад османів на Австрію. Активність запорожців на північних рубежах Порти не слабшала і у 10 - 30-х роках ХVII століття. Походи гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного, вирішальна роль козаків у перемозі над турками і татарами 1620 - 1621 рр. під Хотином загальновідомі, і не ставляться під сумнів навіть польськими істориками.

Незабаром у Європі розгорілася перша загальноєвропейська війна - Тридцятилітня (1618 - 1648). У ній брали участь австрійські й іспанські Габсбурги, Баварія, ряд німецьких католицьких князівств (за підтримки папського престолу) з одного боку, і - блок німецьких протестантських князівств та Чехія, яким допомагали на певних етапах Данія, Швеція, Франція, Трансільванія, Англія й Голландія - з іншого боку. Залежно від того, хто наймав козаків, на боці тих сил і брали вони участь у цій війні.

У жовтні 1619 року, в самий розпал облоги Відня повсталими чехами і трансільванцями Бетлена Габора, до Закарпаття ввійшов 10- тисячний корпус найманців-запорожців, які стали під знамена імператора Фердинанда II Габсбурга. 22 листопада 1619 року вони розгромили трансільванців, взяли в облогу міста Кошице і Пряшев у Словаччині і фактично зірвали плани військ Антигабсбурзького блоку, змусивши їх зняти облогу Відня. Однак козаки, у зв'язку з відмовою австрійців виплатити їм всі належні гроші, у середині грудня 1619 року повернулися на Січ.

1631 року дві тисячі козаків на боці армії генералісимуса "Священної Римської імперії" Альбрехта фон Валленштейна брали участь у бойових діях у Сілезії проти Саксонії - союзника тріумфатора цієї війни, шведського короля Густава II Адольфа. Із запорожців формували ескадрони легкої кінноти у підрозділах імперських генералів Верта й Галласа, причому сам Валленштейн віддавав їм перевагу, цінуючи козаків вище за польських гусарів і не нижче за визнаних майстрів глибоких рейдів у тил ворога - хорватів.

У книзі Володимира Січинського "Чужинці про Україну" наводяться цікаві дані про участь козаків у бойових діях імперців у Люксембурзі. Так у № 81 (1631 р.) тижневика "Gazette de France" знаходимо також вельми цікаві відомості про 4-тисячний загін кінних українських козаків під керівництвом полковника Тараського, який під прапорами імператора воював у Люксембурзі, Фландрії та Пікардії проти французьких військ генерала де Суассона. Після першої невдачі "козаки напали на французів зі страшним криком; наші люди (французи), не звикли до такого крику, так злякалися, що почали тікати і відступили до болота на іншому березі річки..."

Австрійське командування створювало із запорожців легкі кавалерійські полки та ескадрони, які здійснювали проникаючі рейди до північної та північно-східної Франції. Так у лютому 1636 року двотисячний кавалерійський полк запорожців через річку Маас біля Вердена увірвався до провінції Шампань, розгромив частини французів, що розквартирувалися там і з багатою здобиччю повернувся до місця розквартирування австрійських військ - до Люксембургу.

Умови служби козаків завжди визначалися в договорах (контрактах). Простий запорожець отримував щомісяця до 6 талярів, а полковник Павло Носковський, який був командиром полку - 200 талярів, що на ті часи було просто астрономічною сумою. Однак умови контракту повністю не виконувалися австрійським урядом, тому восени 1636 року козаки Носковського полишають театр бойових дій і по дорозі на батьківщину, у Сілезії, чинять бунт, вимагаючи в імперської влади негайного розрахунку. Невдячні австрійці висилають цілий каральний корпус, який сильно пошарпав полк запорожців і змусив їх перейти австрійсько- польський кордон.

Дуже цікаве, але не до кінця роз'яснене питання про участь козаків у складі французьких військ в облозі морської фортеці Дюнкерк на півночі Франції. Точно відомо, що Богдан Хмельницький, який займав тоді другу за значущістю на Січі посаду - військового писаря, 1644 року зустрівся у Варшаві з послом Франції графом де Брежі. Саме останній порадив кардиналові Джуліо Мазаріні, котрий визначав усю зовнішню політику Франції, взяти козаків на службу.

Нарешті у жовтні 1645 року після довгих переговорів полк запорізьких козаків (до 2400 чоловік) морським шляхом через польський порт Гданськ вирушив до Кале. І ось тут починається найцікавіше - історики (українські, французькі, польські) давно ведуть суперечку про те, хто ж очолював цей загін українських найманців. Польський дослідник Збігнев Вуйцик говорить (після багаторічних пошуків у польських та французьких архівах), що Богдан Хмельницький, однозначно, все ж таки не був у Франції. Також важко погодитися і з думкою більшості українських дослідників, які кажуть про те, що командували запорожцями біля Дюнкерка полковники Іван Сірко та Солтенко. Цікаво, що про них у період з 1648 по 1655 роки, у роки Визвольної війни українського народу проти Польщі, практично нічого не було відомо, - і це за дуже скрупульозної роботи писарської служби Війська Запорізького.

Та все ж таки можна з певністю сказати, що козаки брали участь у жовтні 1645 року в бойових діях у Фландрії і взятті приступом фортеці Дюнкерк (капітуляцію іспанського гарнізону було прийнято 11 жовтня 1646 року). Однак знову, як і в Імперії, місцеві власті ошукали найманців (цілком у дусі того часу), і частина з них повернулася в Україну, а частина перейшла на бік іспанців.

Із закінченням 1648 року Тридцятилітньої війни і підписанням мирного договору в Мюнстері й Оснабрюцці, бойові дії між Францією та Іспанією не завершилися. Є свідчення того, що окремі підрозділи запорізьких козаків воювали з французами на боці іспанців 1655 року у Фландрії.

Школа Тридцятилітньої війни, яку пройшли дуже багато козаків, що згодом брали участь у Визвольній війні з 1648 року, мала позитивний вплив на боєготовність запорожців. Силу їх дуже скоро біля Жовтих Вод, під Корсунем, Пилявицями та Зборовом відчули регулярні війська Речі Посполитої.
Статтю російською мовою читайте в газеті "День"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
україна інкогніта

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
україна інкогніто

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуальна карта

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуальний календар

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сімейний альбом україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуалізм

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
онлайн музей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віртуальна екскурсія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
музеї україни

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Газета День, День, всеукраїнська газета, історичний сайт, Ukraina Incognita, Україна Incognita

# data[].attributes.attachment_link.title
Козаки-найманці на службі європейських держав

# data[].attributes.attachment_link.description
Вже до кінця XVI століття запорізьке козацтво перестало бути дивиною, екзотичним явищем для Європи. Україна, яка входила до складу Речі Посполитої, починає відігравати все важливішу роль у міждержавних відносинах країн Старого Світу. І, попри те, що запорізькі козаки були підданими польського короля, вони дуже часто вели самостійну політику у військовій сфері, не озираючись на Варшаву.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наприкінці XV століття на території України, на межі кордонів Литви, Московії та Криму, у "диких степах" Запорожжя, з'явилося угруповання козаків. Січ стала їхнім військовим осередком. Козаки Війська Запорозького брали участь у війнах на боці Речі Посполитої, втім часто самовільно ходили у завойовницькі походи до Молдови, Московії, Кримського ханства, Чорноморського узбережжя Болгарії і Малої Азії, а також активно займалися найманством. Битва за Кафу - стала легендарним штурмом фортеці часів правління Петра Сагайдачного, в результаті морської десантної операції

Битва за Кафу

Битва за Кафу відбулася на території сучасної Феодосії у Криму. 1616 року Запорожці на "чайках" під проводом гетьмана Петра Сагайдачного. Тоді у Кафі діяв один із найбільших невільничих ринків. Щороку тисячі чоловіків, жінок і дітей вивозили кораблями в усі куточки тогочасного мусульманського світу.

Ця битва стала початком всенародної слави гетьмана Сагайдачного. В результаті проведення операції було визволено кілька тисяч невільників, яких галерами було вивезено на Дніпро.

Передумови битви

Навесні 1616 року відбулася зміна гетьмана. Замість Василя Стрілковського проголошують Гетьманом Війська Запорозького Петра Сагайдачного. Причиною цього обрання могла слугувати обіцянка організації більшого походу, ніж того, що був у містах Варна та Місіврі.

Кафа була великим та багатим містом, населення якого становило від 70 до 100 тисяч жителів. Кафська фортеця мала міцні оборонні укріплення: 13-метрові зовнішні стіни завдовжки понад 5 кілометрів. Гарнізон міста складався з трьох яничарських орт. Комендант фортеці мав у своєму розпорядженні близько 300 вояків, ще 200 солдат були в підпорядкуванні командира воєнно-морських сил.

Хід подій

22 липня Петро Конашевич-Сагайдачний і 4 тисячі його козаків вночі висаджуються на берег і підходять до воріт Кафи. Поки одні запорожці відволікали вартових, видаючи себе за османський підрозділ, що йде на війну з персами, інші вже здолали мури. Раптовим нападом козаки штурмують цитадель, збирають здобич і звільняють християнських невільників. Турецький флот в гавані спалено.

Петро Сагайдачний Depositphotos

Наслідки та значення битви

Ведення цієї битви показало, що Петро Сагайдачний був майстерним стратегом. Він не просто з військом пішов на захват, гетьман зумів з легкість взяти неприступну фортецю.

Перед тим, як йти на Кафу, козаки розгромили турецьку флотилію та захопили близько половини її суден. Аби ввести турків в оману, щодо своїх подальших дій, Сагайдачний наказав частині війська демонстративно повернутися на Січ із захопленою здобиччю.

З рештою війська Сагайдачний близько тижня переховувався поблизу Очакова. Приспавши пильність турків, козаки продовжили свій похід на Кафу.

Нагадаємо, раніше 5.ua писав, як гетьман України Петро Конашевич-Сагайдачний мало не стер Москву з мапи світу.
Також дивіться фотогалерею за темою:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
запорізька січ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські козаки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
петро сагайдачний

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва за Кафу: як Сагайдачний зумів узяти неприступну фортецю і звільнити тисячі рабів

# data[].attributes.attachment_link.description
Наприкінці XV століття на території України, на межі кордонів Литви, Московії та Криму, у "диких степах" Запорожжя, з'явилося угруповання козаків. Січ стала їхнім військовим осередком. Козаки Війська Запорозького брали участь у війнах на боці Речі Посполитої, втім часто самовільно ходили у завойовницькі походи до Молдови, Московії, Кримського ханства, Чорноморського узбережжя Болгарії і Малої Азії, а також активно займалися найманством.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
8 клас історія України

Тема: Походи козаків першої чверті ХVII століття. Петро Конашевич Сагайдачний.

Мета: розглянути напрями морських походів козаків; охарактеризувати діяльність гетьмана П. -К. Сагайдачного; визначити наслідки участі козацтва в Хотинській війні; розвивати вміння працювати з різними джерелами інформації, узагальнювати матеріал; виховувати почуття поваги до історичного минулого.
Очікувальні результати: опрацювавши цей матеріал, учні зможуть:

характеризувати діяльність гетьмана П. -К. Сагайдачного;

встановити взаємозв'язки між причинами та наслідками морських походів козаків та їх участь в Хотинській війні;

застосовувати набуті знання при роботі з картою;

набути навички толерантного спілкування та співпраці на уроці.

Обладнання: підручник "Історія України. 8 клас" В.С.Власов, атласи, ілюстрації, роздатковий матеріал, відеоматеріали.

Тип уроку: урок-інтелектуальна гра

Основні дати: перша чверть ХVІІ ст. - "доба героїчних походів" українського козацтва; 1616р. - узяття козаками фортеці Кафи; 1618р. - похід козаків на чолі з П. -К. Сагайдачним на Москву; 1621р. - хотинська війна.

Хід уроку.

Організація класу

Об'єднання учнів у дві команди (курені)
Актуалізація опорних знань учнів. 1) Вікторина

5. Козацьке військо - ...

7. Вів військову канцелярію - ...

2) Конкурс "Знавці козацького бойового мистецтва".

Картки з запитаннями:

III . Сприйняття та усвідомлення навчального матеріалу

Робота з ілюстраціями і документом

Картина "Ординці женуть полонених" (1 курінь) та українська народна пісня "За річкою вогні горять"(2 курінь).

За річкою вогні горять,

Там татари полон ділять.

Село наше запалили

І багатство розграбили,

Стару неньку зарубали,

А миленьку в полон взяли.

А в долині бубни гудуть,

Бо на заріз людей ведуть:

Коло шиї аркан в'ється,

І по ногах ланцюг б'ється.

А я, бідний, з діточками

Піду лісом, стежечками.

Нехай йому із водою...

Ось-ось чайка наді мною.

Завдання

На основі наведених історичних джерел визначте, які наслідки мала для українців турецько-татарська агресія?

Турецько-татарські напади на Україну

► Знищення й спустошення українських земель.
► Пограбування й спалення українських міст та сіл.
► Захоплювали в полон українських чоловіки), жінок, хлопчиків та дівчат, які потрапляли в рабство; полонених називали ясир.

► Чоловіки ставали веслярами на турецьких галерах-каторгах, жінки та дівчата потрапляли до гаремів, хлопчиків віддавали до султанської гвардії, де з них виховували вірних захисників султанського престолу - яничар.

► Всіх, хто чинив опір, убивали

Розповідь учителя

З появою Запорозької Січі боротьба проти турків та татар набирала дедалі запеклішого характеру. Починаючи з кінця XVI ст., козаки здійснювали постійні напади на володіння Туреччини та Кримського ханства.

У відповідь на татарські вторгнення запорожці нищили татарські кочові стійбища. Вони руйнували татарські й турецькі фортеці, знищували їхні гарнізони, здійснювали проти них морські походи. Найбільш вдалими були походи на початку XVII ст. Цей період в історії козацтва так і назвали "доба героїчних походів". Найбільш вдалими були:

К озаки вирушали у морські походи проти турок та татар, щоб здобути здобич, визволити з рабства своїх побратимів та інших невільників. Ці походи тримали Османську імперію в постійному напруженні, виснажували її військові сили, перешкоджали здійсненню її агресивних планів щодо інших країн.

1. Військова тактика козаків.

2. Підводні човни козаків - міф, чи реальність.

Петро Конашевич-Сагайдачний

Робота з історичними текстами

Документ 1. Зі спогадів сучасників

"Змалку привчився натягати лук, зброї та коня з рук не випускати.., легко переносити всяку тяготу, голод, труд; не боятися ворога і в небезпеці проявляти мужність... І взагалі, то був чоловік великого духу, що шукав небезпеки, легковажив життям, у бій ішов перший, відходив останній..."

Документ 2. І. Крип'якевич про П. Сагайдачного

"Він був відважний вояк і добрий вождь. Не шкодував він життя, сам шукав небезпеки, перший ішов у бій, відступав останній, в поході був обережний і насторожений. Від козаків він вимагав послуху й дисципліни, за всякі провини карав гостро. Він знав, що тільки в трудах і небезпеках можна виробити добре військо. Щороку Сагайдачний водив козаків на Чорне море проти турків та татар... Під Сагайдачним козаки підучилися добре воєнного ремесла і здобули собі велику славу в усьому світі".

Документ 3. О. Д. Бойко про Сагайдачного

"У гетьманській діяльності керувався прагматизмом, тверезим розрахунком, твердістю і водночас схильністю до компромісів". Всі проблеми з польським урядом намагався вирішувати мирним шляхом.

Документ 4

"Він сам з усім козацьким військом записався в члени Київського братства і помагав по різних містах утримувати школи, а в Києві заснував школу. Він знав, що народ повинен мати багато вчених, освічених людей, щоб уміти оборонятися перед ворожими напастями на віру і народ. Бачив, яке вбоге і темне тоді було українське духовенство, що не мало свого верховного пастиря. Тому в 1620 р., коли через Київ переїздив єрусалимський православний патріарх Феофан, Сагайдачний попросив Його висвятити українському народу митрополита й єпископів, щоб наглядали над священиками та щоб стерегли й обороняли віру". Православним митрополитом став І . Борецький. ( Гриценко І. С., Карабанов М. М, Лотоцький А. Л. Гомін віків. - К.: Проза, 1994. - С. 72).

Документ 5. М. Грушевський про П. Сагайдачного

Сагайдачний був проворний, діяльний, в таборі сторожкий, мало спав і не пиячив... на нарадах був обережний і в усяких розмовах маломовний; супроти козацького своєвільства бував дуже суворий і карав смертю за провини.

...В сучаснім громадянстві славили Сагайдачного як дуже розважного, глибокого політика, що вмів поставити козаччину на службі загальнонародним справам і зробив з війська козацького опору національного українського життя. Те, що тільки накльовувалося за часів Лободи й Наливайка, з далеко більшою свідомістю й виразністю здійснив Сагайдачний і відкрив тим нову добу в історії українського життя (Грушевський М. Ілюстрована історія України. - К.: Наукова думка, 1992. - С. 243-244).

Документ 6. О. Субтельний про П. Сагайдачного

Переконаний у тому, що козаки все ще поступаються силою Речі Посполитій, він зробив примирення з поляками наріжним каменем своєї політики. Він збирав і водив великі козацькі сили на підтримку поляків у безперервних війнах з Москвою та Оттоманською імперією. Прихильник суворої дисципліни, Сагайдачний поклав край бунтівній владі козаків, змусивши їх визнати його зверхність. Він дивився на козаків не лише під кутом зору їхніх особливих станових інтересів, а й як на потенційних рушіїв українського суспільства в цілому. Саме він об'єднав військову силу козацтва з політично слабкою церковною та культурною верхівкою України (Субтельний О. Україна. Історія. - К. : Либідь, 1991. - С. 108).

Документ 7. З "Історії Хотинської війни" Я. Собеського

Скільки очолював Сагайдачний запорозьке військо, всюди був овіяний славою подвигів на суходолі й на морі та мав незмінне щастя. Кілька разів погромив татар у степах перекопських і навів страх на Крим. Не менше уславили його морські походи - зруйнував кілька великих турецьких міст у Європі та Азії, попалив околиці Константинополя. Узагалі був це чоловік великого духу, що сам шукав небезпеки, легковажив життям, у битві проворний, діяльний, у таборі сторожкий, мало спав і не пиячив, на нарадах був обережний і в усяких розмовах неговіркий.

Завдання для учнів

"tabula rasa" (Після характеристики певного пункту, він стирається і так до "чистої дошки")

1. Риси характеру Сагайдачного.

2. Військова діяльність П.Сагайдачного.

3. Політична діяльність і дипломатичний хист.

4. Культурно-освітня діяльність.

5. Підтримку православної церкви.

Петро Конашевич Сагайдачний

(Історична довідка)

Походив зі шляхетського роду з-під Самбора в Галичині, навчався в Острозькій академії, згодом подався в козаки, де його обрали гетьманом

Своє прізвисько Сагайдачний отримав від слова "сагайдак" (колчан для стріл), бо вмів добре стріляти з лука.

Захоплювався військовою справою; очолював походи запорожців на турецьку фортецю Варну (1605), на Кафу (1606), в Росію (1617), в Туреччину (1621), під час яких здобув славу полководця.

Всі проблеми з польським урядом намагався вирішувати мирним шляхом.

Брав участь у Хотинській війні на боці Польщі.

* Дбав про культурне піднесення України.

Московський похід (Робота з підручником).

Гра "три речення".

Передати зміст прочитаного трьома реченнями (письмово).

Хотинська війна

Робота з хронологічною таблицею

Користуючись хронологічною таблицею виконайте завдання:

Завдання

Між якими державами велася Хотинська війна?

На чиєму боці виступило українське козацтво і чому?

На чиї плечі ліг основний тягар війни?

Чому перемога під Хотином принесла козацтву славу рятівника християнської цивілізації?

За мирною угодою сторони домовлялися про відновлення дипломатичних зв'язків. Кордон між Річчю Посполитою та Османською імперією встановили по річці Дністер; Османській імперії та Кримському ханству заборонялось здійснювати набіги на українські та польські землі; запорожцям заборонялось здійснювати походи на Крим і Османську імперію.

За битву під Хотином польським королевичем Владиславом Сагайдачному подарований іменний меч з написом "ВЛАДИСЛАВ Конашевичу Кошовому під Хотином проти Османів"

До Києва Петро Сагайдачний повернувся в супроводі королівського лікаря у кареті, що її подарував Сигізмунд III. Гетьман оселився у власному будинку в Києві, призначивши наказним гетьманом Петра Жицького . Незважаючи на хворобу, гетьман продовжував займатись активною політичною діяльністю. У січні 1622 року Сагайдачний відмовив королівським комісарам у розгляді без скликання загальної козацької ради, вимоги про скорочення війська до 3 тисяч осіб. Наприкінці зими 1622 року до Варшави було надіслане козацьке посольство з вимогою до короля Речі Посполитої дотримуватись даних раніше обіцянок, проте особливих результатів досягнуто не було.

Наприкінці життя сприяв оновленню церков у Києві, будівництву нової у Флорівському монастирі , 15000 червоних золотих відправив Львівській братській школі .

За п'ять днів до смерті Сагайдачний склав заповіт, за яким відписав своє майно на освітні, благодійні та релігійні цілі, зокрема, Київському братству і Львівській братській школі , щоб на доходи від цього майна могли навчатись бідні діти.

10 квітня () року Петро Сагайдачний помер внаслідок ускладнень вогнепального поранення руки, яке отримав під час битви під Хотином

Нині Петру Сагайдачному споруджено пам'ятники, його ім'ям названо вулиці, морські судна, а ще в 1622 р. з'явилася книга Касіяна Саковича "на жалісний знатного лицаря Петра Конашевича -Сагайдачного".

I ІІ. Узагальнення та систематизація знань.

Доповніть текст, вибравши з наведених у дужках варіантів правильну відповідь.

1) Скориставшись перебуванням у Києві в (1615, 1620, 1632) році
Єрусалимського патріарха Феофана, (Костянтин Острозький,
Вельямін Рутський, Петро Сагайдачний) домігся від нього ви
свячення на православного митрополита Київського (Іова Борецького, Єлисея Плетенеиького, Петра Могилу), а також
п'ятьох православних єпископів.

Відповідь: 1620, Петро Сагайдачний, Іов Борецький.

2) Вдалі поході козаків проти Туреччини на початку XVII ст. дістали назву доби ("героїчних походів", "золотого спокою", "руїни").
Козаки здійснювали морські походи проти турок на легких човнах (каюках, галерах, ладдях, чайках). Найбільшим невільничим
ринком у Криму було місто-фортеця (Кафа, Бахчисарай, Керч).
Ця могутня турецька фортеця була здобута козаками у (1606,
1616, 1620, 1621) році.

Відповідь: "героїчних походів", чайках, Кафа, 1616.

Підсумки гри.

V. Домашнє завдання

Матеріал підручника параграф 81, завдання на ст.81 (усно).
Додатки
Створення розвідувальної системи було започатковано козаками у XVI ст. з метою попередження збройних нападів татар. Для цього вживали заходів щодо організації отримання відомостей про дії татарських загонів ще до моменту їх появи на кордонах Запорожжя.

Організація й загальне керівництво розвідувальною діяльністю здійснювалось на старшинській раді, на якій була присутня обмежена кількість козаків.

Для виконання завдань розвідки в Запорозькому війську були введені у XVII ст. посади товмачів (перекладачів). Відповідна мовна підготовка дозволяла товмачам переглядати майже всі іноземні документи, які надходили до Запорозької Січі, та виконувати розвідувальні завдання в іноземних державах.

У 1557 році князь Дмитро Вишневецький, намагаючись заручитися підтримкою московського царя Івана Грозного, відправив до нього "трьох язиків кримських". Так у московських літописах називали полонених татар, захоплених козаками під час вилазки в тил. Цей запис вважається першою згадкою про козацьких розвідників.

Як свідчать джерела, козаки нерідко не тільки брали "язиків", а й мали свою агентуру в тилу ворога.

Козацький сигнальний маяк - так звана фігура - це піраміда з просмолених бочок. Вона була обов'язковою спорудою на кожному сторожовому пості. У разі небезпеки фігури підпалювали, і в небо здіймалася чорна смоляна кіптява, сповіщаючи про біду. У запорозькому війську були сторожова служба і дозор. Козацькі розвідувально-сторожові підрозділи розташовувалися в земляних або дерев'яних укріпленнях на кордонах українських земель. (Власов В. Історія України. Навчальний посібник. - К.-.А.С.К., 2000. - С. ЗО)

Зі зброї "рукопашного бою" для козака на першому місці була шабля. У запорожців шаблі використовувались не дуже криві і не довгі, але ж зате високого гатунку та вельми гострі: "Як рубне кого, то так надвоє і розсіче,- одна половина голови сюди, а друга туди". Руків'я шабель нерідко обкладалися лускатою шкірою морських риб і закінчувалися зображенням голівки якогось птаха чи звіра. Леза часто мали золоту насічку і вкладалися у дерев'яні, обтягнуті шкірою або дорогою цупкою тканиною з металевою обкладкою, піхви (від слова "пхати").

Шабля була настільки необхідною зброєю для козака, що в піснях козацьких вона завжди зветься "шаблею-сестрицею, ненькою-рідненькою, дружиною-панночкою молоденькою": "Ой, панночко наша шаблюко!/ З бусурманом зустрівалась, Не раз, не два цілувалась ".

Списи теж були у широкому вжитку козацтва. "Козакові без ратища, як дівчині без намиста" - говорили звичайно на Січі. Списи запорожці перейняли від татар, які ними користувалися ще з часів Тамерлана.

Окрім шабель та списів із ручної зброї козаки ще використовували келепи, або чекани: Ця зброя являла собою залізний молоток на дерев'яному держаку. Молоток на одному боці мав тупий обушок, а на другому - загострений кінець, руків'я з шкіряною петлею для руки. Ця зброя слугували для розбивання залізних панцирів, або як допоміжна ударна зброя.

Літописні свідчення вказують ще на вживання козаками бойових луків і стріл, що вкладувались у сагайдаки, на зразок татарських або турецьких. В козацьких віршах, які дійшли до наших днів, а також на народних картинах, лук і стріла являються необхідною деталлю озброєння запорожця:"Як натягну лук я, брязну тетивою,то мусить утікати хан кримський з ордою".

До всьго описаного козацького озброєння слід доповнити ще й кинджали, ножі, панцирі й кольчуги, які теж мали місце у військовому обладунку. Відносно використання козаками панцирів маються літописні свідчення від 1572 року, коли козацький отаман Сверговський, допомагаючи Івоні у здобутті молдовського престолу, озброїв своїх козаків для боротьби з турками і волохами "огнистым оружием и панцирями". Щодо кольчуг, то знаходження їх на місцях Запорозької Січі теж вказує на те, що вони використовувалися запорожцями як бойовий обладунок.

Для носіння пороху та куль у козаків використовувалися натруски, для патронів - лядунки, а для кременів особливі сумки. Окрім цього, для пороху пристосовували ріжки, виготовлені з коров'ячих або оленячих рогів.

Вся холодна зброя, якою користувалися козаки, в основному виготовлялася на Січі, де постійно мешкали вправні майстри-зброярі. Але ж власна ручна зброя не виключала й привізну. Надходила вона із Криму і Туреччини, завозилася із Західної Європи а також з Московщини. (http://www.bratkozak.com.ua)

Вогнепальна зброя також була поширеним типом зброї у козаків. В подальшому на озброєнні козаків перебували всі відомі в Європі типи вогнепальної зброї.: аркебузи, мушкети, гвинтівки, гаківниці тощо. Крім того, постійно ведучи боротьбу з Туреччиною, козаки могли на практиці знайомитись із досягненнями східного зброярства і запозичувати їх. У вогнепальній зброї козаків часто використовувались східні (іспано-мавританські) замки. А яничаркибули одним із поширених типів рушниць. Але найбільше сприяло поширенню вогнепальної зброї серед козаків її масове виготовлення українськими ремісниками. Уже в 16 ст. вона виготовлялась навіть у невеликих містечках. (https://otkozachestvod.jimdo.com)

АРТИЛЕРІЯ (армата) - рід військ, вид вогнепальної зброї, який призначався для ураження противника та руйнування його оборонних споруд за допомогою вражаючих елементів великої ваги та розмірів (ядра, бомби тощо).

В 15 ст. в Україні вже почалося власне виготовлення гармат.

Перебували гармати і на озброєнні в козаків. Частина цих гармат була захоплена в татарських та турецьких містах. Інші потрапили до козаків після захоплення замків під час повстань, а деякі надавалися правителями тих держав, які бажали залучити запорожців на свою службу. Кількість гармат, які перебували в козацькому війську, не перевищувала 20-30 штук. А., яка використовувалась у козацькому війську, в переважній більшості була малокаліберною. Це пов'язано з тим, що козацьке військо відзначалося великою мобільністю і тому використовувало легкі гармати. Крім того, польський уряд намагався не озброювати козаків гарматами, а особливо гарматами великих калібрів

На Запорізькій Січі також була своя артилерія. Загальне керівництво січовою артилерією здійснював військовий обозний. Військовий пушкар під керівництвом обозного завідував усією січовою артилерією і розпоряджався в січовій пушкарні, де зберігалися запасні гармати та боєприпаси (порох, свинець, ядра). До складу артилерійських команд на Січі входили виборні підпушкарі та гармаші. Частина гармат розміщувалась на січових укріпленнях, для охорони яких вони призначалися, а інші супроводжували козацькі команди в походах. (https://otkozachestvod.jimdo.com)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуальної

# data[].attributes.attachment_link.title
Походи козаків першої чверті ХVІІ століття. Петро Сагайдачний.

# data[].attributes.attachment_link.description
8 клас історія України Тема: Походи козаків першої чверті ХVII століття. Петро Конашевич Сагайдачний. Мета: розглянути напрями морських походів козаків; охарактеризувати діяльність гетьмана П. -К. Сагайдачного; визначити наслідки участі козацтва в Хотинській війні; розвивати вміння працювати з різними джерелами інформації, узагальнювати матеріал; виховувати почуття поваги до історичного минулого.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історія України опорні конспекти 8 клас

Морські походи козаків

Доба героїчних походів - це період найбільш успішних та вдалих морських і сухопутних походів козаків на володіння султанської Туреччини та її васала - Кримського ханства - протягом перших двох десятиліть XVII ст.

Причини походів

1. Постійні спустошення українських земель від татарських і турецьких наскоків, які несли руїни.

Турки й татари грабували міста і села, спалювали їх, винищували або забирали в полон тисячі людей.

2. Неспроможність і нездатність Речі Посполитої забезпечити захист своїх південних рубежів від цієї агресії.

Прикордонні фортеці не могли зупинити цих постійних наскоків і грабунків.

Справжніми захисниками українського народу від загарбників виступали запорозькі козаки, які не тільки обороняли рідну землю, а й здійснювали постійні походи проти Кримського ханства і Туреччини.

Козаки майже щороку воювали проти турків і татар.

1600 р. Напад на порт Варна, під час якого козаки захопили І0 турецьких галер з усіма припасами, звільнили полонених і вивезли 180 тисяч золотих.

1602 р. Козаки на 30 чайках розгромили під Кілією турецький флот.

1606 р. Козацьке військо зненацька напало на турецький флот і розгромило його. Козаки захопили 10 турецьких галер, здобули штурмом фортецю Варну, яка вважалася неприступною.

Розлючений султан наказав перегородити Дніпро залізним ланцюгом, який було протягнуто між двома фортецями - Кизи-Керменом і Аслан-Керменом. Та навіть такі перешкоди не могли зупинити козаків. Щоб потрапити у Чорне море, вони тягнули свої чайки волоком.

1608 р. Запорожці захопили Перекоп та зруйнували його фортецю.

1609 р. Козацьке військо на 16 чайках увійшло в гирло Дунаю, спалило дунайські фортеці Кілію, Ізмаїл, Білгород.

1614 р. Козаки на своїх чайках перепливли Чорне море й на турецькому узбережжі Малої Азії зруйнували міста Синоп і Трапезунд, спалили арсенал і судна.

1615 р. Запорожці на 80 чайках з'явилися біля Константинополя, спалюй портові споруди. Султан наказав знищити "знахабнілих" козаків. За козаками погналася турецька ескадра, яка біля гирла Дунаю вступила з ними у бій, але зазнала поразки.

1616 р. Козаки знову зібралися в похід.

Турецький флот підстерігав козаків у гирлі Дніпра, але козацькі судна атакували його і завдали поразки, захопили багато турецьких суден. Запорожці вийшли у Чорне море, напали на головний невільницький ринок Кафу (тепер Феодосія), розгромили 14-тисячний гарнізон, здобули його і визволили багато полонених. Цей похід було здійснено під проводом П. Сагайдачного.

Осінь 1616 р. Дві тисячі козаків на чайках знову перепливли Чорне море, в Малій Азії захопили Трапезунд. Турецька ескадра втратила три з шести великих галер.

Розлючений султан послав проти козаків другу турецьку ескадру, яка підстерігала їх під Очаковом. Але козаки попливли туди, де їх не чекали, - в Адовське море. Звідти малими річками, перетягуючи чайки суходолом, повернулися на Запорожжя.

1624 р. 4 -тисячне військо козаків знову напало на Константинополь. Запорожці пограбували всі передмістя турецької столиці й спалили їх дощенту.

24 грудня 1624 р. Кримський хан Шагін-Гірей уклав союзний договір із козаками - перший міжнародний договір козацтва у XVII ст.

Значения "доби героїчних походів"

1. Відбувалася активна протидія туркам і татарам з боку запорожців.

2. Стримувалося розгортання турецько-татарської агресії вглиб українських земель.

3. Значно послабилася військова міць Кримського ханства і Турецької імперії.

4. Унаслідок походів було звільнено багато полонених.

5. Походи сприяли зростанню міжнародного авторитету козаків.

Висновки

1. Походи захищали український народ від постійних наскоків турків і татар і від знищення.

2. Допомагали визволенню підкорених народів з-під влади Турецької імперії.

Самійло Кішка

Самійло Кішка своїми подвигами звеличив Січ.

Він був родом із Брацлавщини, відважний воїн, неодноразово брав участь у походах проти татар і турків, користувався великою повагою козаків. Потрапив у полон, у якому пробув 25 років. У 1599 р. на турецькій галері, де був веслярем, організував повстання невільників. Повсталі захопили турецький корабель і повернулися додому.

У 1599 p. С. Кішка очолив похід козаків проти татар на Чорне море.

Запорозькі козаки обрали його гетьманом (1600-1602 pp.).

За участь у польсько-шведській війні (1601-1602 pp.) і поході до Лівонії С. Кішка домігся від польського уряду рішення про скасування баніції (вигнання) і переслідувань, яких зазнавали козаки після придушення повстання під проводом С. Наливайка. Таке рішення ухвалив польський сейм у 1601 р. для учасників лівонського походу.

Лівонський похід козаків був дуже тяжким: не вистачало необхідної зброї, продуктів харчування. Козаки знемагали від холоду й голоду та зазнали значних втрат.

Самійло Кішка загинув у цьому поході, у битві під Феліном, у 1602 р.

У народній пам'яті назавжди залишилася героїчна постать захисника рідної землі, сміливого воїна і мудрого гетьмана. Його ім'я навічно залишилося в народних піснях, легендах, переказах, думах. Про нього складено історичну думу "Самійло Кішка".

Гетьман П. Конашевич-Сагайдачний

(бл. 1577-1622)

П. Конашевич-Сагайдачний - один із найвидатніших козацьких ватажків, людина великих організаторських здібностей, безстрашний, видатний полководець, схильний до активних наступальних дій, який використовував фактор раптовості, несподіваного нападу. Водночас він був талановитим полководцем і державним діячом.

Брав участь у знаменитих морських і суходільних доходах проти Кримського ханства і Турецької імперії, заживши особливої слави.

Народився в с. Кульчиці на Львівщині в родині шляхтичів, навчався в Острозькій академії, був на службі у київського судді Аксапа, а згодом опинився серед запорожців.

"Змалку привчився натягувати лук, зброї та коня з рук не випускати, з негодою боротися..., легко переносити всяку тяготу: голод, холод, не боятися ворога і в небезпеці проявляти мужність" (Історія українського війська).

З 1616 р. і до кінця свого життя був гетьманом Війська Запорозького. Ставши гетьманом, П. Сагайдачний велику увагу звертав на зміцнення війська:

* систематично проводив його реорганізацію;

* звільнявся від ненадійних і тих, хто порушував дисципліну;

* дбав про озброєння козаків;

* домігся, щоб кожен козак мав коня;

* проводив тренування і навчання війська;

* час від часу проводив огляд військового вишколу козаків;

* збільшив кількість чайок до 300.

П. Сагайдачний відомий і своєю просвітницькою діяльністю. Він з усім Військом Запорозьким був вписаний до Київського братства, підтримував з ним тісні стосунки, постійно опікувався цим культурним і духовним центром, надаючи йому велику матеріальну допомогу.

П. Сагайдачний був палким прихильником православної віри, що підносило його авторитет серед українського народу. У 1620 р. завдяки Сагайдачному відбулося висвячення православних ієрархів.

Петро Сагайдачний здобув собі славу і двома великими походами.

1. Московський похід (1618 p.).

Польща почала війну з Московською державою і звернулася за допомогою до запорожців.

20-тисячне запорозьке військо під проводом П. Сагайдачного поспішило На допомогу польському королевичу Владиславу і дійшло аж до Москви, здобувши по дорозі Путивль, Єлець, Лівіш та ін.

Утім штурм Москви польсько-козацькими силами не приніс успіху, а наприкінці 1618 р. Польща й Москва уклали Деулінське перемир'я, за яким до Польщі відійшли Сіверщина й Смоленщина.

2. Турецький похід 1621 р. (Хотинська битва).

Під Хотином П. Сагайдачного було тяжко поранено. Його ПЕревезли до Києва. Декілька місяців лежав прикутий до ліжка.

За п'ять днів до смерті склав заповіт: більшу частину свого майна заповів братствам Києва і Львова.

Поховано славного лицаря України в Києві на Подолі при церкві Богоявленського братства.

Участь українського козацтва у Хотинській війні (1621 р.)

1620 р. Туреччина організувала похід проти Речі Посполитої. Військо було добре озброєне, вельми численне, з великою кількістю верблюдів, артилерії. Були навіть чотири бойових слони.

У битві під с. Цецорою (Молдова) поляки зазнали повного розгрому на чолі з гетьманом С. Жолкевським. Туреччина вирішила завдати Польщі вирішального удару.

Річ Посполита спромоглася виставити лише 30-40 тис. польських воїнів, а тому польський уряд був змушений звернутися до козаків по допомогу, за що пообіцяв:

* збільшення козацького реєстру;

* ліквідацію обмежень у правах і привілеях;

* сталу платню козакам у сумі 100 тис. злотих;

* окрему платню в поході;

* забезпечення воєнних інвалідів;

* виведення польського війська з Київського воєводства;

* поступки в релігійному питанні.

П. Сагайдачний повів козацьке військо на Дністер під фортецю Хотин.

Вересень 1621 р. Хотинська битва.

У битві брало участь 35-тисячне польське військо, 41 520 козаків (це була кіннота з рушницями), артилерія складалася з 22 гармат. Очолювані турецьким султаном Османом II турецько-татарські сили налічували 150 тис. вояків.

Запорожці укріпилися в оборонному таборі, успішно витримували ворожі атаки, самі робили несподівані нічні вилазки проти військ противника. Бої тривали 39 днів. Турки втратили 80 тис. вояків та змушені були піти на укладення миру з поляками.

1. Кримське ханство і Туреччина зобов'язувалися не нападати на українські та польські землі.

2. За умовами підписання договору поляки перебрали зобов'язання:

* заборонити козакам судноплавство по Дніпру;

* не допускати походів козаків до Криму і турецьких берегів.

3. Було визначено кордон між Польшею і Туреччиною по р. Дністру.

Умови участі козаків у війні на боці Речі Посполитої дотримано не було.

Козаків не задовольнили умови миру з Туреччиною, що стало причиною нового конфлікту козаків з Польщею.

Значення Хотинської війни

1. Під Хотином було розвіяно ілюзії турецького султана про непереможність його армії.

2. Військову могутність Турецької імперії було підірвано.

3. Битва показала турецькому султанові неможливість розширити його імперії за рахунок поневолення європейських країн.

4. Річ Посполита позбулася загрози втратити чималі території та бути поневоленою Туреччиною.

5. Українські й польські землі було врятовано від завоювання турками.

6. Війна сприяла активізації національно-визвольної боротьби слов'янських народів проти турецького поневолення.

7. Вирішальна роль у перемозі над турками у Хотинській битві належить українським козакам. їхня воєнна тактика, чудовий вишкіл, хоробрість, стійкість стали великою перешкодою для турецького війська.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Доба героїчних походів - Українські землі у першій половині XVII ст. - Опорні конспекти з історії україни для 8 класу

# data[].attributes.attachment_link.description
Морські походи козаків Доба героїчних походів - це період найбільш успішних та вдалих морських і сухопутних походів козаків на володіння султанської Туреччини та її васала - Кримського ханства - протягом перших двох десятиліть XVII ст. Причини походів 1. Постійні спустошення українських земель від татарських і турецьких наскоків, які несли руїни.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ми не маємо польових записів про те, як українці проводжали на війну своїх рідних у XVI-XVIII ст., але існують інші джерела, що дають нам відомості про це. Такими джерелами насамперед є народні думи. Так, на основі "Думи про Олексія Поповича" можемо судити про те, як збирався на війну реєстровий козак. У ній розповідається про козаків, які на Чорному морі потрапили у страшний шторм. Тоді старшина закликав усіх покаятись у своїх гріхах і сподіватися на милість Всевишнього. Відповів лише козак Олексій Попович. У переліку його "гріхів" містяться описи дій, обов'язкових перед вирушанням у похід. Науковою мовою такі обов'язкові дії називаються елементами ритуалу, що покликані забезпечити щасливий похід і повернення додому. Олексій Попович їх не виконав і щиро у цьому каявся, адже таким непослухом накликав гнів Божий на себе і своїх товаришів:

Як я колись в охотнє військо од'їжжав,
У отца, неньки прощенія не брав,
Старшого брата за брата не мав,
Меншую сестру згорда зневажав,
В груди стременем одпихав.
Либонь мене, козаки, панове молодці,
Великий тут гріх спіткав.
А як я до козацької громади прибував
За своєю гордості юнацької шапки не знімав,
Старшим козакам добридень не казав,
З празничком не поздоровляв.
Гей, козаки, панове молодці,
Мене тут ще більший гріх спіткав.
А як я на коні мимо сорока божих церков пробігав,
З своєї дурної голови шапки не знімав,
На себе хреста не складав,
І отцівської, материної молитви не споминав.
Господа милосердного на поміч не призвав.

Всі ці ритуали, які повинні були оберігати Олексія Поповича, певною мірою подібні до обряду підготовки до смерті, адже кожен козак ішов на війну, а, можливо, і на вірну смерть. Водночас підготовка до смерті була пов'язана з релігійними уявленнями, головними елементами яких були таїнства покаяння та причастя, тобто примирення з усіма, взаємне прощення, соборна молитва. Таким чином, неналежна підготовка до походу, могла стати тією "діркою" в духовному панцирі, крізь яку до воїна могла приступити смерть... Як бачимо, наприкінці думи, щира сповідь врятувала від Божої кари не лише Олексія Поповича, а й усе судно, на якому він плив, адже це його гріхи накликали кару Божу.

Читайте також: "Виряджала мати сина у солдати..."

У "Думі..." Олексій Попович згадує про те, що козаки наймали молебни. Мається на увазі, що під час нападу ворогів, у всіх храмах безперервно правилися спеціальні богослужіння. Очистившись з їх допомогою, воїни мали здобути силу перемогти ворога, бути невразливими, нездоланними.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
морські походи козаків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
походи козаків

# data[].attributes.attachment_link.title
Як козаки збирались у походи

# data[].attributes.attachment_link.description
Ми не маємо польових записів про те, як українці проводжали на війну своїх рідних у XVI-XVIII ст., але існують інші джерела, що дають нам відомості про це. Такими джерелами насамперед є народні думи. Так, на основі "Думи про Олексія Поповича" можемо судити про те, як збирався на війну реєстровий козак.

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьман Богдан Хмельницький | Пишемо історію

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
( Зиновій - Богдан ) Михайлович Хмельницький (27 грудня 1595 (6 січня 1596), - 27 липня (6 серпня ) 1657) - український військовий , політичний та державний діяч . Гетьман Війська Запорозького , очільник Гетьманату (1648 - 1657). Керівник Хмельниччини - повстання проти зловживань коронної шляхти в Україні, котре переросло у загальну, очолену козацтвом, визвольну війну проти Речі Посполитої. Перший з козацьких ватажків, котрому офіційно було надано титул гетьмана. Намагався розбудувати незалежну українську державу, укладаючи протягом свого правління союзи з Кримським ханатом та Московським царством. Представник роду Хмельницьких.

Про життя Богдана Хмельницького до 1647 року відомо дуже мало. Як зазначав Михайло Грушевський: "Особиста біографія Хмельницького настільки ж убога на реалії і безсумнівні факти, наскільки багата на легенди" .

Місцем народження вважається Чигирин (нині Черкаська область, Україна, тоді Київське воєводство, Річ Посполита), як рік народження вказують або 1595 або 1596 рік. При хрещенні отримав імена Богдан-Зиновій; другим ім'ям ніколи не користувався.

Батько - чигиринський підстароста Михайло Хмельницький - перебував на службі у коронного гетьмана Станіслава Жолкевського, потім у його зятя Івана Даниловича. Історики мають надзвичайно мало відомостей про Михайла Хмельницького. Досі невідомо, з якого поселення - Хмільника, Хмелева, Хмеліва, Хмельного чи Хмелівки - походив рід Хмельницьких. Іван Крип'якевич припускав, що він - вихідець із с. Хмельника, розташованого у Перемиській землі. Є версія про польське (мазовецьке) походження Михайла, котру не підтримують українські історики. Роберт Маґочі у своїй історії України пише про білоруське походження Михайла Хмельницького.

Матір походила з козацького роду.

На портреті того часу, внизу, розміщений герб Сирокомля Богдана Хмельницького. Факт шляхетства Хмельницького не доведений. За найпопулярнішою версією, його батько - шляхтич, внаслідок баніції був позбавлений титулу.

Згодом шляхетство отримав син гетьмана - за гербовниками Каспера Несецького (1715-1724, Львів) та Яна Непомуцена Бобровіча (1835) - з 1659 року Хмельницькі користувалися гербом Масальських (пол. herb Masalski), саме ним король Ян II Казимир офіційно нагородив Юрія Хмельницького під час нобілітації. Звідси ще одна поширена версія, за котрою Хмельницькі походили з руського шляхетського роду Масальських - нащадків чернігівських князів.

Освіту здобув у Львівській єзуїтській колегії чи Ярославі.

Вступивши до реєстрового козацтва, Хмельницький під час одного з боїв під Москвою врятував королевича Владислава, і потім той завжди прихильно до нього ставився. Повернувшись на батьківщину, брав участь у польсько-османській війні 1620-1621 років, під час якої в битві під Цецорою батько й син Хмельницькі потрапили у османський полон. Іншої думки - старший Хмельницький загинув в цій битві - дотримувався, зокрема, Мирон Кордуба. Ще за одною версією, батько загинув у османському полоні, сам Богдан потрапив у полон. 2 роки важкого рабства (за однією версією - на османській галері, за іншою - у самого адмірала) для Хмельницького не пройшли даремно: вивчивши досконало турецьку і татарську мови, він зважується на втечу (за іншими даними, був викуплений родичами). Знаходячись у Стамбулі, Богдан фактично виконував обов'язки перекладача при одному з командувачів османського флоту, удосконаливши своє знання турецької мови.

У 1622 р. Хмельницький утік з полону (версії про викуп, матір'ю чи знайомими, вважаються малоймовірними в останніх біографіях Богдана Хмельницького). Інформація про прийняття ним ісламу - легенда. Батько залишився в Османській імперії, незабаром помер. Повернувшись до Суботова, був зарахований в реєстрове козацтво.

З кінця 1620-х років почав активно брати участь у морських походах запорожців на османські міста (кульмінацією цього періоду став 1629 рік, коли козакам вдалося захопити передмістя Константинополя).

Від 1633 р. на службі у великого коронного гетьмана Станіслава Конєцпольського, отримав квартиру в Бродах. Під час оглядин новозбудованого Бродівського замку в 1633, на які була запрошена місцева шляхта, Хмельницький необачно висловився " ...все створене людськими руками, ними ж може знищитися" щодо фортеці, розгнівивши цим коронного гетьмана. За даними Івана Крип'якевича, фразу: "Збудоване руками можна руками зруйнувати" було сказано під час огляду Кодацької фортеці 1639 року. Від гніву С. Конєцпольського мусив шукати схованки на Запоріжжі, лише через деякий час повернувшись до Суботова.

Веспасіян Коховський стверджував, що Б. Хмельницький допомагав Тарасу Трясилу, "...ішов слідами бунтівників Якова Острянина і Дмитра Гуні, був учасником жахливого діла, яке самі призвідці спокутували смертю, а він уникнув заслуженої кари".

Під час конфлікту з чигиринським підстаростою - Даніелем Чаплинським, який виконував "замовлення" дідича - Александра Конєцпольського, привілей щодо права власності на Суботів підступом був відібраний у Хмельницького, про що він сам пише у своїх листах до великого коронного гетьмана Миколая Потоцького "Ведмежої лапи", до короля Яна II Казимира в 1648. Юристи пояснили, що через відсутність документів виграти справу неможливо. Малоймовірно, Б. Хмельницький подав скаргу до сейму, який відмовив - необхідним було підтвердження А. Конєцпольського. Тоді Б. Хмельницький звернувся до короля Владислава IV, який привілеєм від 22 липня 1646 затвердив Суботів за ним. А. Конєцпольський на це не зважив. Проти Хмельницького виступав також багатий чигиринський орендар Захарій Сабиленко.

Були намагання ворогів знищити його фізично. Зокрема, 1647 року на Б. Хмельницького під час татарського нападу на Чигирин, один польський жовнір вдарив його шаблею по шиї; врятувала залізна сітка, прикріплена до шолому. Жовнір виправдовувався: "Я думав, що це татарин".

Не змігши нічого довести (королі Сигізмунд III, Владислав IV на той час не жили), отримавши тільки 150 злотих відшкодування, Богдан Хмельницький подався до низового козацтва.

Після довгого перебування на Запоріжжі Хмельницький повернувся до Чигирина, одружився з Ганною Сомко і отримав уряд сотника чигиринського. В історії наступних повстань козаків проти Речі Посполитої між 1630 і 1638 роками ім'я Хмельницького не зустрічається. Єдина його згадка в зв'язку з повстанням 1638 року - договір про капітуляцію повсталих був писаний його рукою (він був генеральним писарем у повсталих козаків) і підписаний ним та козацькою старшиною. Після поразки знову зведений у ранг сотника.

Від 1622 по 1637 рік немає певних відомостей про життя і діяльність Хмельницького. Всі пізніші оповіді про його великі подвиги у війнах з татарами, османами, Москвою (під час Смоленської війни 1632-1634 років) не мають документального підтвердження. Безперечне лише те, що в 1620-х роках Хмельницький зв'язався з Козаччиною, де він служив, мабуть, у Чигиринському полку, брав участь у військових походах козаків проти татар і коронного війська.

Біля 1625-1627 років Хмельницький одружився з Ганною Сомківною (козачкою з Переяслава) й заклав свою родину. Тоді ж він оселився на успадкованому від батька хуторі Суботові, біля Чигирина. З 1637 року Хмельницький серед вищої козацької старшини. Він брав участь у повстанні проти Речі Посполитої і як військовий писар - підписав капітуляцію під Боровицею 24 грудня 1637 року. Дмитро Вирський припускав, що 1638 року брав участь у боях на стороні коронного війська.[23] Восени 1638 року Хмельницький був членом козацького посольства до короля Владислава IV Вази. Є підстави вважати, що він належав тоді до тієї старшини, яка вважала за можливе порозуміння Війська Запорозького з Річчю Посполитою. Однак, дальший хід подій довів йому повну неможливість згоди. Польська ординація 1638 року скасувала автономію Війська Запорозького й поставила Козаччину в безпосередню залежність від військової влади Речі Посполитої в Україні. Хмельницький втратив військове писарство (цей уряд був скасований) і став одним з сотників Чигиринського полку. Наступні роки Хмельницький присвятив головно своєму господарству на Чигиринщині (Суботів, слобода Новоселище й суміжні землі).

У 1646-1647 роках король приймав в умовах великої секретності делегації козаків, до яких входили Іван Барабаш (як старший) та троє його супутників, серед яких був Б. Хмельницький, щодо участі козаків в планованій війні проти османів. На одній з цих таємних аудієнцій Іван Барабаш був призначений наказним гетьманом козаків-реєстровців у майбутній війні з османами, отримав від короля 2 важливі привілеї, за одним з яких дозволялось озброєння козаків, за іншим дозволялось збільшення компуту реєстровців з 6 до 12-ти тисяч, дозвіл робити набіги на османське узбережжя Чорного моря. Викрадені Б.Хмельницьким в грудні 1647 року, за версією польських дослідників, привілеї мали послужити для підбурювання козаків, приготування повстання в 1648 році.

По смерті польського короля Сигізмунда III Вази (квітень 1632) козацька старшина вислала на конвокаційний сейм своїх представників із вимогою дозволити брати участь у виборах нового короля й послабити національно-релігійні утиски. На провінційних сеймиках в Україні обговорювалося питання про необхідність повернення православним вірянам їхніх прав, яких їх позбавлено після укладення Берестейської унії 1596. Так, на сеймику в Прилуках запорозькі козаки склали для своїх делегатів інструкцію, в якій вимагали позитивного вирішення на сеймі питання про відновлення прав православної церкви. Подібні вимоги висували й братства, зокрема, Львівське та Віленське. Останнє навіть виготовило спеціальну брошуру для конвокаційного сейму під назвою "Синопсис" - "Короткий опис прав, свобод і вольностей...". Вимоги українського населення підтримала й православна духовна ієрархія на чолі з архімандритом Києво-Печерської лаври П.Могилою. Оскільки повернення відібраних у них прав вимагали й протестанти, П.Могила знайшов підтримку в литовського гетьмана князя Христофора Радзивілла. На конвокаційному сеймі 22.6.1632 у Варшаві православні та протестанти спільно подали свої вимоги, сформульовані в 14 пунктах. Під час роботи комісії (входили від православних - Петро Могила, від уніатів - В. Рутський), яку очолював королевич Владислав укладено проект угоди між представниками православного і католицького духовенства (містив 9 пунктів). У вересні 1632 на елекційному сеймі під тиском православних делегатів (серед них і А.Кисіль), що вимагали негайно визнати свободу віровизнання і права православної церкви, створено нову комісію і підготовлено "Статті". Згідно з цим документом православна церква в Україні офіційно діставала право мати свою ієрархію на чолі з митрополитом і 4 єпископами (львівським, луцьким, перемиським, мстиславським), вільно відправляти службу, мати церкви, монастирі, друкарні, школи, братства. Православній церкві поверталися церкви й монастирі в Києві (крім Видубицького монастиря). Київським православним митрополитом обрано П.Могилу. "Статті" мали компромісний характер і не могли остаточно врегулювати релігійне питання в Україні. Крім того, після обрання королем, Владислав IV під тиском польської шляхти анулював деякі пункти цього акту. Вже віддавна можновладці Речі Посполитої в Україні, політичні противники короля Владислава IV, дивилися на українську шляхту скоса ("кривим оком"). Зняти напругу в суспільстві на законодавчому рівні вже в котре пробував посол (депутат) Сейму (парламенту) Речі Посполитої - боярин Адам Кисіль. Русин за походженням, стурбований нерівністю у державі, він у парламенті домагався прийняття написаного ним трактату "Про рівність прав і спільне життя Сарматів польських і Сарматів руських (українських)". Під тиском козацьких повстань, Сейм приймає його, але польська шляхта Поділля не погодилася його виконувати і повстала проти короля Владислава IV, під тиском якого прийнятий цей закон. Польська шляхта особливо вороже ставилася до Богдана Хмельницького, прихильника Владислава IV і одного з носіїв автономістських поглядів. Власники (з 1633) Чигиринщини - Конєцпольські: коронний гетьман Станіслав і його син, коронний хорунжий Олександр за допомогою свого чигиринського підстарости Д. Чаплінського, який мав особисті рахунки з Б. Хмельницьким, вирішили позбавити його маєтку в Суботові, що в ті часи було звичною справою. Чаплинський вчинив ґвалтовний "заїзд"[26] на Суботів (хоч Хмельницький мав на нього королівський привілей з 1646 року), зруйнував економію й пограбував майно Хмельницького, а слуги Чаплинського одночасно на Чигиринському ринку важко побили малого сина Хмельницького. Серед цих турбот і тривог 1647 року померла дружина Хмельницького, а в кінці того ж року А. Конєцпольський наказав ув'язнити й стратити Б. Хмельницького, якого врятувала лише допомога й порука його друзів, серед чигиринської старшини, зокрема полковника С. М. Кричевського - кума й однодумця Хмельницького. Б. Хмельницький повідомив Королю IV про завдані кривди, у відповіді король закликав Б. Хмельницького допомогти йому у боротьбі проти Подільської шляхти, тому в кінці грудня 1647 Б. Хмельницький та його старший син Тиміш з невеличким (300 чи 500) загоном козаків подався на Запоріжжя. 20 січня 1648 р. Хмельницький підійшов під Січ; 24 січня захопив усі човни і провіант; 25 січня заволодів фортецею, при цьому значна частина реєстровців перейшла на бік повстанців. Невдовзі його було обрано за гетьмана. По підготовці до збройного виступу Хмельницький прийняв заходи:

- розіслав універсали до українського народу із закликами вступити до лав козацького війська;

- налагодив виробництво пороху, організував закупівлю зброї та боєприпасів;

- заручившись підтримкою Османської імперії, у лютому-березні 1648 р. у Бахчисараї українські посли уклали угоду з кримським ханом Іслам-Гіреєм ІІІ про військову допомогу у війні проти Речі Посполитої.

Це був початок нової хвилі збройної боротьби за рівність прав українців у Речі Посполитій, яка після смерті Владислава IV 20 травня 1648, переросла у Національно-визвольну війну українського народу, очолену Б. Хмельницьким.

Перемоги 1648 року у битві під Жовтими Водами, Корсунем і Пилявцями запалили всенародне повстання українського народу проти адміністрації й шляхти Речі Посполитої та її агентури в Україні. Саме тоді було здійснено облогу Львова й Замостя, визволено з-під влади Речі Посполитої велику територію України. Учасник подій - Самовидець (Р. Ракушка) так описує цю хвилю революції, яка почалася в 1648 році й дійшла до свого вершка наступного року:

"Так усе, що живо, поднялося в козацтво, аж заледво знайшол в яком селі такого человіка, жеби не міг албо сам, албо син до войска йти; а єжели сам нездужал, то слугу паробка посилал, а иніе килко их было, всі йшли з двора, тилко одного зоставали, же трудно было о наймыта ..., навет где в городах были й права майдебурскіе - и присягліе бурмистрове й райцы свої уряды покидали, и бороди голили, до того войска ишли".

Тріумфальний в'їзд Хмельницького в Київ у неділю 27 грудня після вечірні і зустріч його на Різдво 1648 року як "пресвітлого володаря й князя Руси" із вищим православним духовенством, київською інтелігенцією та єрусалимським патріархом Паїсієм свідчили, що початок нової козацько-гетьманської держави, власне держави Хмельницького був зроблений.

Рішення Б. Хмельницького воювати проти гнобителів освятив Патріарх Константинопольський (Йоанникій II або Парфеній II) у 1651 році, надіслав корінфського митрополита з мечем, освяченим на гробі Господнім, який перепоясав ним гетьмана.

У своїй боротьбі проти Речі Посполитої Хмельницький створив, одну за однією, три коаліції.

Першою була українсько-кримсько-османська коаліція , утворена в 1647-1648 pp. Вона паралізувала небезпеку з боку коронно-московського союзу А. Киселя 1647 року й допомогла Україні здобути великі мілітарні успіхи, завершені Зборівською угодою 1649 року. Але, внаслідок трикратної зради кримського хана (Зборів - 1649, Берестечко - 1651, Жванець - 1653), й пасивності Османської імперії, Б. Хмельницькому не вдалося повністю використати успіхи й здобути остаточну перемогу над Короною.

Друга коаліція - українсько-московська , з царем Олексієм I Михайловичем, укладена в Переяславі 1654 року (додатково затверджена березневими статями 1654 р., які козацьке посольство уклало з московським царем у м. Москва) скерована проти Речі Посполитої.

Текст угоди так і не вдалося знайти, а представники Московії спираються лише на чернетки.

Ця угода не принесла Україні всіх тих воєнних і політичних успіхів, задля яких її було створено. Козацька старшина, духівництво та київський митрополит не підтримали угоди й відмовилися присягати цареві. 1656 року московський цар зрадив переяславські домовленості і без участі українських представників, підписав у Вільно договір між Московією та Річчю Посполитою.

Третя антипольська коаліція (1656-1657) - союз між Україною, Швецією , Семигородом та іншими державами (Бранденбург, Молдавія, Валахія), внаслідок якої було укладено Раднотський договір.

Перші дві коаліції мали на меті завдати Речі Посполитій військово-політичної поразки й забезпечити та гарантувати цілісність і незалежність козацької держави, третя антипольська коаліція (1656-1657) - союз між Україною, Швецією, Семигородом та іншими державами (Бранденбург, Молдавія, Валахія), - за планом Хмельницького, була направлена на цілковиту ліквідацію держави Речі Посполитої ("снести б Коруна вся, будто Коруна Польская и не бывала"), та створити незалежну Руську державу (Велике князівство Руське) в межах цілої етнографічної території України та Білорусі під владою гетьмана й Війська Запорізького.

Це дуже збентежило московський уряд , який доклав усіх зусиль, щоб перешкодити успіхові цієї коаліції. Московія, після підписання миру з Річчю Посполитою, розпочала війну зі Швецією. Одночасно на теренах Речі Посполитої вирувала війна, що увійшла в історію під назвою "Потоп". Військові невдачі та не реалізація дипломатичних планів Б. Хмельницького прискорила його смерть.

Богдан Хмельницький в останні роки свого життя часто хворів. Прагнув спадкової передачі влади (гетьманства) своєму синові Юрію. За даними Мирона Кордуби, після звістки про бунт відділу козаків, висланого для рятунку Ракоці від нападу татар, призвела до апоплексії у вже хворого гетьмана, через що втратив дар мови.

Упокоївся вранці 27 липня (6 серпня за новим стилем) 1657 в Чигирині і 25 серпня був похований у Суботові, в Іллінській церкві, яку сам збудував. Вона мала стати родовою усипальницею Хмельницьких.

1664 року Стефан Чарнецький сплюндрував Суботів, наказав викинути тіла Богдана Хмельницького та його сина Тимофія з родинної гробниці. Також під його супроводом київський митрополит Йосип Тукальський-Нелюбович та Юрій Хмельницький були відіслані в Мальборський замок. Там вони знаходилися до 1667 року.

Але після смерті забальзамоване і поховане тіло гетьмана зникло. Де саме воно знаходиться зараз, невідомо. Власне, існує дві версії цієї події, так звана польська й українська. За польською версією, руський воєвода Стефан Чарнецький 1664 року напав на Суботів, викопав домовину з тілом гетьмана, спалив і попіл вистрілив з гармати. Український варіант це припущення повністю відкидає, мовляв, тіло Богдана було перепоховано його старим другом Лавріном Капустою. Щоб не допустити нової наруги над його тілом, нове місце поховання знало дуже обмежене коло осіб, які в ході війн загинули. Вчені припускають, що ймовірним місцем перепоховання праху Хмельницького може бути "Семидубова гора" у с. Івківці, що неподалік Суботова. Доказів підтвердження обох версій поки що немає.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан хмельницкий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
річ посполіта

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
речь посполитая

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
запорожская сечь

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
валерій логінов

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьман Богдан Хмельницький

# data[].attributes.attachment_link.description
( Зиновій - Богдан ) Михайлович Хмельницький (27 грудня 1595 (6 січня 1596), - 27 липня (6 серпня ) 1657) - український військовий , політичний та державний діяч . Гетьман Війська Запорозького , очільник Гетьманату (1648 - 1657). Керівник Хмельниччини - повстання проти зловживань коронної шляхти в Україні, котре переросло у загальну, очолену козацтвом, визвольну війну проти Речі Посполитої.

# data[].attributes.attachment_link.title
На Черкащині науковці знайшли могилу Богдана Хмельницького, яку шукали 300 років

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Хмельницький – перший гетьман вільної Україн...

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Карнавальные Костюмы на Прокат Киев

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Традиції та звичаї українських козаків - про них можна говорити , починаючи з періоду гетьмана Павла Скоропадського. Насамперед, коли козацтво тільки починало формуватися як явище, воно носило різноманітний, різношерстий характер.

Перші Козаки.

Попервах, серед козаків були не тільки українці, але й татари, поляки, білоруси, росіяни та багато представників інших народів. Тоді говорити про козаків, як захисників православ'я не доводилося. Але з роками це положення змінилося. З часом, саме дотримання звичаїв і обітниць зробило козаків - козаками.

Але, після скасування козацтва російською імператрицею Катериною Великою було знищено багато звичаїв та обрядів. Згодом вони або забулися, або загубилися.

Однак історики знайшли багато відсутніх частин головоломки. Тому, ми можемо досить точно уявити собі в зеніті слави. Нещадного до ворогів воїна, норовистого вольнолюбця. Якому при цьому не чужі були щедрість і великодушність. А гостинність козаків була настільки ж легендарною, як і їх героїчні походи проти Золотої Орди та Речі Посполитої.

Постійні війни і сутички на кордонах.

Постійні війни і сутички на кордонах створили, якщо можна так висловитися, "веселого воїна". Бо козаки могли днями гуляти масштабні застілля. Тому, що вони знали - під час війни не візьмуть ані краплі до рота. Аби залишатися максимально боєздатними одиницями.

Тому, щодня дивлячись в очі смерті, козак залишався мовчазним в побуті. Сумним солдатом і суворим батьком. У той же час він міг і "розгулятися". Або розповісти іскрометний жарт, влаштувати "шоу", як висловлюються наші сучасники. Адже козаки не тільки пам'ятали про смерть, а й розуміли, що у житті занадто багато болю, щоб витрачати його ще й на повну самоізоляцію.

Тому, козаки обрали основою для свого побуту 10 біблійних заповідей. Адже були вони сімейними людьми, поважали своїх товаришів та залишались відданими своєму народові. Отже, від цих заповідей мають походження обряди і багато традицій козаків. Традиції і обряди не були "висічені в камені", а передавалися з вуст в уста. Вони перетворились на "неписаний закон". Біля витоків традицій лежали повага до старших, шанування гостя, повага до жінки.

Постійні війни і сутички на кордонах.

Постійні війни і сутички на кордонах створили, якщо можна так висловитися, "веселого воїна". Бо козаки могли днями гуляти масштабні застілля. Тому, що вони знали - під час війни не візьмуть ані краплі до рота. Аби залишатися максимально боєздатними одиницями.

Тому, щодня дивлячись в очі смерті, козак залишався мовчазним в побуті. Сумним солдатом і суворим батьком. У той же час він міг і "розгулятися". Або розповісти іскрометний жарт, влаштувати "шоу", як висловлюються наші сучасники. Адже козаки не тільки пам'ятали про смерть, а й розуміли, що у житті занадто багато болю, щоб витрачати його ще й на повну самоізоляцію.

Тому, козаки обрали основою для свого побуту 10 біблійних заповідей. Адже були вони сімейними людьми, поважали своїх товаришів та залишались відданими своєму народові. Отже, від цих заповідей мають походження обряди і багато традицій козаків. Традиції і обряди не були "висічені в камені", а передавалися з вуст в уста. Вони перетворились на "неписаний закон". Біля витоків традицій лежали повага до старших, шанування гостя, повага до жінки.

Козаки і батьки. Традиції та звичаї українських козаків.

Першочергово, основою основ козацької громади були: мати, батько, хресний і хресна. Тому, традиційно вважалося, що діти віддають останні борги батькам на 40-й день після їх смерті - на поминках.

Отже, хресна була "другою мамою" для хрещениці. А тому, хрещена мати допомагала готувати дівчинку до життя дружини . Вона вчила майбутню козачку рукоділлю, праці, домашньому господарству.

Хресний же ставав "другим батьком" хрещеника. Він готував хлопчика до козацької служби. Вважалось, що хресний, грав роль куди більшу, ніж рідний батько хлопчика. Тому і попит з нього був куди більший.

Мати і батько залишалися "іконами". Без благословіння батька і матері, діти не сміли навіть приступити до роботи. Це один із звичаїв, що зберігся донині. Тому, що патріархальна козача сім'я живе саме так. Отже, неповага до батьків була ледве чи не гріхом смертним. До того ж, про весілля без батьківської згоди та благословіння, молоді люди навіть подумати не могли. Мабуть тому, у роки козацтва розлучень практично не бувало.

Ставлення до старших. Традиції та звичаї українських козаків.

Не важливо, хто перед козаком - старий жебрак або старий отаман, бо повага до прожитого життя залишалась однаково високою. Розуміючи, що вік бере своє, і людина вже об'єктивно не здатна виконати ту чи іншу роботу, молодші козаки завжди і в усьому допомагали старшим односельцям. При них вони ставали більш стриманими, дбайливішими.

Наприклад, якщо старий заходив у будинок або на збори, козаки вшановували його вставанням. А коли зустрічали старого на вулиці, кланялися йому. Крім того, при старших не дозволяли сидіти, курити і говорити без дозволу. Також, нечуваним злочином тих часів було лихословити або перечити старшому!

Більше того, неввічливо було обганяти старшого за віком. Тому, обов'язково треба було питати дозволу пройти повз нього. У сучасному житті ми часто використовуємо слова "Дозвольте пройти", бажаючи обігнати літню людину. Але більшість людей не здогадується, що і дотепер, в нас живе ця козацька традиція.

До того ж, заходячи в хату - вперед пропускали старших. Варто також відзначити, що літні люди часто виступали у ролі суддів. Одного їх слова було достатньо, щоб вирішити будь-який конфлікт "молодих", будь то бійка чи суперечка.

Шанування жінки. Традиції та звичаї українських козаків.

Отже, шанування жінки, а особливо старшої сестри, прищеплювалося з малого віку. Бо, до глибокої сивини молодший брат знав старшу сестру тільки як "неньку". Адже саме вона, виходжувала і піклувалась про брата, коли мама була зайнята домашньою роботою.

Козаки і гості. Традиції та звичаї українських козаків.

Козаки вірили, що гість посланий Богом. Особливо бажаними і шанованими гостями були люди, що прийшли здалеку. То були просто незнайомі люди або ті подорожні, що потребують дах над головою. Тому, загальним презирством користувався той, хто відмовив гостю у притулку.

Крім того, гостя завжди садили на чолі столу і пропонували краще місце для відпочинку. Цікаво, що мінімум три дні козаки не цікавилися у гостя ані ім'ям, ані місцем, звідки він прибув. Бо це вважалося непристойним. Оскільки гості були настільки культовими особистостями, що їм поступалися місцем навіть старійші в родині.

Подорожуючи козацькими землями, козак міг не брати їжі ані для себе, ані для коня. Бо він скрізь був бажаним гостем. Адже у нього скрізь є родичі, дівера, свати, куми, товариші по службі. На худий кінець завжди є просто незнайомі люди, що почитають гостя, як і самі козаки.

Козаки майже ніколи не зупинялися в заїжджих дворах.

У місті Богуслав, Херсонської області, в державному архіві зберігається такий запис: "Я служив два роки в Богуславі. А звідти недалеко козачі рибні заводи. Бувало, прийдеш на завод, а тебе навіть не запитають, що ти за людина. А негайно: дайте-но поїсти козакові і чаркою горілки пригостіть, може бути, він прийшов здалеку і втомився. А як поїси, ще й запропонують відпочити, а потім тільки запитають: "Хто такий? Чи не шукаєш роботу?

- Ну, скажеш, шукаю.
- Так у нас є робота, приставай до нас."

Майже неймовірний факт, якщо вірити католицькому священику та історику Єнджею Кітовічу. Він писав, що у будь-якій Січі можна було залишити мішечок грошей на вулиці і він залишиться на своєму місці. Козаки не крали ані у своїх, ані у гостей. А пригостити своїм вином перехожого було для них священним обов'язком.

Ставлення до жінки. Традиції та звичаї українських козаків.

По поведінці жінки (будь то мати, сестра або дружина) оцінювався сам козак. Більше того, козак оцінювався в тій же мірі, як і сам ставився до жінок. І хоча дотримувались християнської доктрини, у козацтві при цьому зберігалися вікові устої. Тому, чоловік не втручався у справи жінки, а жінка - у справи чоловіка.

Більше того, обов'язки були строго розмежовані. Тому займатися чоловікові жіночою справою було ганьбою. Жінка незалежно від свого статусу в сім'ї була персоною №1 для захисту. Бо вважалось, що вона - майбутнє козацького роду.

Хоч у жінок того часу було не так багато прав порівняно з сучасницями, але вони користувалися таким пошаною, що права чоловіків їм не дуже-то і були потрібні. Наприклад, жінки не могли бути присутніми на зборах. До тог ж, їх "голосом" виступали батько, старший брат, отаман або хресний батько.

Глава сімейства. Традиції та звичаї українських козаків.

Глава сімейства не так часто з'являвся вдома. Тому, що більшу частину життя він проводив на війні, на військовій службі або на кордоні. Звичайно, його слово було в сім'ї законом. Але в його відсутність главою залишалася мати. Адже на неї лягала відповідальність за виховання дітей.

Цікаво, що навіть випадковий перехожий міг легко "надерти вуха" шибеникові. Або просто зробити йому зауваження. А потім, відвести дитину додому, де батьки "додадуть" за негідну поведінку. Крім того, мати і батько ніколи не з'ясовували стосунки при дітях. Бо вони берегли їх від нещасть всіма способами.

Цікаво, що козачка до свого чоловіка зверталася по імені та по батькові. А до незнайомого козака - тільки "чоловік". До того ж, вона не з'являлася на людях без покритої голови. А також, не носили чоловічого одягу. Бельше того, коротко пострижене волосся вважалася ганьбою.

До своєї дружини козаки зверталися по імені. А вже в літньому віці - "мати" або навіть по імені та по батькові. А от до -незнайомки козаки зверталися відповідно до віку: "матуся", "сестра", "дочка", "онука".

Відносини між козаками. Традиції та звичаї українських козаків.

Коли козаки підходили до групи людей, вони кланялися зі словами "Здоровенькі були, козаки!" або "Здорово, козаки!" і т.д. На що слідувала відповідь: "Слава Богу!". При зустрічі після довгої розлуки, козаки обіймалися й прикладалися щоками. Таким же чином вони прощалися. Так само, вітались козаки і на великі свята. Наприклад, на Великдень.

Діти зверталися до старших, ніби до рідні. Тобто - "дядько", "тьотя", "тітка", "дядько". Додавали ім'я, якщо знали. До козаків і козачок похилого віку вони зверталися "батько", "діду", "баба", "бабуся" з додаванням імені. Звичайно, якщо знали його. Такий звичай і зараз зустрічається повсюдно де живуть

Заходячи в будинок, козаки обов'язково хрестилися, дивлячись на образи святих. До тогож, обов'язково при цьому знімали шапку. При виході з хати або куреня вони також осеняли себе хрестом. У традиції та звичаї українських козаків було просити вибачення і дякувати. До тогож практично завжди з божим ім'ям на вустах. Наприклад: "Прости Христа ради", "Бережи тебе Господь" або "Спаси, Христос".

Без молитви козаки не починали і не закінчували ані трапези, ані польові роботи.

Цікаво, що козаки відчували потребу в допомозі ближнім. Вони обов'язково спочатку пропонували їжу та випивку тому, хто сидить поруч. А тільки потім і самі скуштували харчі. Також, у традиції та звичаї українських козаків було обов'язково допомогти підняти те, що впало. Примітним є і те, що український козак завжди допоможе щось донести до потрібного місця.

Козаки ніколи не відмовляли в милостині - бо гріх. Крім того, козаки вважали, що борг гірше неволі. Тому всі борги намагалися повернути якомога швидше. Навіть безкорисність вважалася боргом, за який треба було відплатити тим самим.

Козаки ставились до пиякив та п'яниць ніби ті - вороги роду козацького.

Хоч самі козаки ставилися до випивки позитивно, як до способу проведення дозвілля. Але у традиції та звичаї українських козаків, ставлення до п'яниць було неприйнятним. Оскільки, вони ставились до пиякив та п'яниць ніби ті - вороги роду козацького. Більше того, померлого випиваку навіть гребували ховати на одному цвинтарі з усіма. Тому, померлих пияків хоронили на окремому цвинтарі, поруч з самогубцями. До того ж, п'яницям рідко ставили хрести. Але завжди забивали осиковий кіл у могилу.

Козаки любили прикрашати свої бойові заслуги під час застіль. Але вони не брехали в побуті і особливо - в справах. Страшна ганьба для козака - бути спійманим на брехні.

Цікаво, що під час гулянь, дітям не дозволялося не тільки знаходитися за одним столом з дорослими, але навіть бути присутнім в кімнаті в цей момент. Ще більш суворим, у плані застіль, були старообрядницькі сім'ї. У таких сім'ях, не дозволялися тютюн і випивка, окрім вина.

Традиції та звичаї українських козаків. Викуп і крадіжка нареченої.

Сьогодні на весіллях можна побачити одну з "ігор" - викуп і крадіжку нареченої. Цей звичай зберігся з часів козацтва. Якщо батьки не дають згоди на весілля дочки, наречений міг її "умикнути". Що правда, відбувалося це, виключно за попередньою змовою майбутніх молодят.

Насамперед, молодий козак платив "викуп" майбутньому тестеві. Але якщо молода людина "зганьбила честь" дівиці. А справа не закінчилася весіллям, тоді конфлікт міг дійти до кровопролиття. До якого приєднувалися навіть далекі родичі. Особливим є те, що сім'я, це культ козака.

Побут козаків. Традиції та звичаї українських козаків.

Одяг, вважався другою шкірою козака. Тому, він носив тільки свій одяг і тримав його в чистоті. Наприклад, прийти на застілля брудним - за це можна було легко стати об'єктом загальних насмішок. Навіть любителі випити козаки, на застіллях намагалися не напиватися до чортиків.

Примітно, що "горілку" козаки розносили виключно на підносах. Тому, якщо до випивки тягнувся той, хто вже добряче "набрався", його просто оминали. Також, таку людину могли легко відправити проспатися.

Одна з застільних пісень нагадувала: "Пий, та розум не пропивай". До тогож, випивати не змушували. Бо це, було справою добровільною. Але, хоча б пригубити чарку під час тосту, козак був зобов'язаний.

Цікаво, що в побуті були як окремі гуляння (чоловіків з чоловіками, або жінок з жінками), так і загальні. До того ж, під час загальних застіль чоловіки сідали з одного боку столу, а жінки - з іншого. Козаки знали, що хмільна голова може допустити зайве, щодо чужої дружини. Мало того, швидкі на розправу козаки цілком могли закінчити таке застілля і бійкою. Та навіть пустити в хід зброю.

До весільних застіль не допускалися неодружені пари.

У традиції та звичаї українських козаків, довгий час було таке, що до весільних застіль не допускалися неодружені пари. Це пояснювалося турботою про моральність молоді. Тому, що під час весільних застіль допускалися певні вольності. "Прилиплі" до вікон погляди молодих людей - звичайна справа під час весілля.

Певна строгість козаків на людях, легко пояснюється їх способом життя. Тобто, козаки не були відлюдкуватими. Справа в тому, що зазнаючи в боях втрат і нерідко значних. Вони у душі відчували сором за те, що вижили в битві, де померли їхні товариші. Тому козаки ніколи не виставляли своє сімейне щастя на показ.

Їхні дружини могли голосити чоловікам. Мовляв, "ніколи під руку мене не візьмеш, не притулишся до мене, дитини не приголубиш - як дикун!". Але, козакові не хотілося своїм сімейним щастям зайвий раз нагадувати про горе козачкам, які втратили своїх чоловіків. Щоб невтішна вдова не пояснювала маленькій дитині важку правду про те, що батько більше ніколи не повернеться додому.

На людях козаки ніколи не брали своїх дітей на руки.

При всій строгості, козаки дуже любили дарувати подарунки та привозити гостинці. Звідки б козак не їхав, він обов'язково щось везе з собою, навіть йдучи в гості. Але на людях він ніколи не брав своєї дитини на руки.

Обряд козацьких похорон мало чим відрізнявся від інших. Якщо вмирала незаймана дівчина, її тіло несли виключно тільки такі ж молоді козачки. Таким чином, віддаючи данину поваги цнотливості і непорочності покійної. Так само, тіло померлого несли на кладовище на ношах. Цікаво, що труну покривали чорним або червоним покривалом, а труну жінки - білим.

Ставлення до коня у всіх, без винятку, козаків було особливим. Бо кінь, був кращим другом і вірним супутником козака. Особливо примітно те, що перед від'їздом на війну, жінка кланялась в ноги тварині. Вона просила "щоб повернув козака додому"! А затим - батькам чоловіка, щоб не переставали читати молитви за здоров'я сина. Більш того, коли козак повертався, дружина також кланялась спочатку коневі - дякувала.

Цікаво, що коли ховали козака, якщо його кінь залишався живий, він йшов першим перед похоронною процесією. До того ж, навіть попереду рідні покійного, позаду труни. Коня покривали чорним або червоним чепраком (підстилка під сідло). А збоку до сідла підвішували зброю козака.

Відносини між козацькими громадами та сусідами.

Козак ніколи не ображав свого односельця. До того ж, ніколи не обдурить його, завжди допоможе. Більше того, козак ставився до сусіда, як до брата.

Однак грабунком "на стороні" козаки не гребували. Вони намагалися звести до мінімуму грабежі у одновірців. Але віддати вогню польське, татарське або турецьке поселення для них було майже богоугодною справою.

При всіх своїх перевагах, козаки були нетерпимі до чужої віри, чужих звичаїв та чужої крові. Тому їхні напади на сусідні держави, подеколи були не менш жорстокими і жахливими, ніж татаро-монгольські набіги на Русь.

При цьому козаки не просто ненавиділи, але відверто не терпіли боягузів. Якого б роду вони не були. Наприклад, боягуз з ворожого табору не міг розраховувати на легку смерть. Козаки були людьми справи, і часто говорили: "Від зайвих слів слабшають руки".

Особливо примітним є те, що козаки нерідко залишалися холостяками. До того ж, холостяцькому життю "сприяли" постійні війни. Люди просто не встигали обзавестися сім'єю. Але ті, хто віддав перевагу розпусті, а не сімейному життю, якщо були спіймані "на гарячому", каралися смертю.

Були й ті козаки, які брали обітницю безшлюбності, цілком віддаючи себе військовій службі. Такі люди виховували чужих дітей - майбутніх козаків - "всім світом". Поява перших зубів у дитини, перші його слова, перші кроки викликали бурю захоплення у загартованих десятками, а то й сотнями боїв воїнів!

Народження хлопчика для козака - справжня радість...

Микола Гоголь без перебільшень описував побут козаків у своєму творі "Тарас Бульба". Він правдиво описав матір, що вмовляє батька залишити дитину хоча б на кілька днів. Аби надивитися на свою кровинку, на своє щастя. Тому що, боялась більше ніколи його не побачити. Цей епізод не був вигадкою.

Хлопчик - значить воїн за замовчуванням. Отже, і подарунки йому дарувались відповідні: рушниці, ножі, порох, лук і стріли. Як тільки у дитини прорізався перший зуб, його несли до церкви на молебень Іванові-воїну. Часто у цих малюків першими словами були не "мама" чи "тато", а "пу" і "но". Тобто, команда стріляти і наказ коню рухатися вперед.

Козаки були неперевершеними стрілками. Існують підтвердження, що найкращі стрілки могли вибити монетку з рук людини, що тримає її на значній відстані. Все через те, що діти з малого віку вчилися стріляти під час ігор з однолітками. Дитина в три роки могла скакати по двору на коні, а в п'ять років - у всю роз'їжджати по степу.

До заміжжя молоді дівчата були повністю вільними від багатьох обмежень. Тому часто грали на одному рівні із своїми майбутніми чоловіками.

Як писалося раніше, перші козацькі об'єднання складалися, в тому числі, з татар, які сповідували мусульманську віру. Тому до XVI століття влада чоловіка над жінкою була необмеженою.

Але вже до кінця XVII століття жінки отримали ряд вольностей. Особливо ближче до старості. Дійшло до того, що жінка навіть могла стримати чоловіка. Якщо вважала, що він "говорить або дозволяє собі зайве".

Суміш різної крові робила жінок особливо красивими. Що відзначається і донині. Не дарма, вважаються одними з найкрасивіших жінок світу. Такими були й козачки. Вони відзначені рядом письменників, у тому числі і письменником Львом Толстим.

З козацьких часів і донині тягнеться слава про відмінну особливість господині будинку. Тобто, охайний вигляд, гарний одяг і постійний догляд за домашнім затишком.

У своїх звичаях, козаки були послідовні у жорстокості до іновірців та народів з іншими звичаями. От же, готові мстити за колишні гоніння і приниження, вони самі являли собою приклад незламної волі. Та в аскетичному ставленні до самих себе. Історія практично не знає прикладів козаків-зрадників!

Потрапивши у полон, вони, не виказавши таємниць, вмирали смертю мучеників. Яскравим прикладом служить отаман Запорізької Січі Дмитро Вишневецький. Коли він потрапив у полон, султан наказав підвісити свого найлютішого ворога на гаку над прірвою за ребро. Але Вишневецький не відрікся від Христа і продовжував проклинати Магомета до тих пір, поки не сконав.

Легенда свідчить, що турки вирізали і з'їли його серце. Сподіваючись таким чином отримати хоробрість козацького отамана. Козаки вірили, що порушивши обітницю, вони неодмінно поплатяться своєю душею і після смерті.

Багатства козаків. Т радиції та звичаї українських козаків.

Звичайно, козаки не були лицарями на білих конях. Як і всяке військо того часу, вони віддавалися піратству і грабіжкам. При любові до багатств, вони залишалися непідкупними до самого занепаду ери козацтва. Історія зберегла яскравий приклад принциповості козаків. Який служить нагадуванням, що душа дорожча від золота.

У 1627-1637 рр.. козаки часто здійснювали набіги на турецькі володіння. А султан нічого не міг протиставити їм. Він слав послів, обіцяючи козакам щорічну данину, якщо тільки ті відмовляться від грабежів.

Козаки визнали цю пропозицію образою їх козачої честі. Тому, відповіли новими набігами. Останньою надією султана, став дар чотирьох золотих каптанів козацьким воєводам. Але воєводи гидливо відкинули тії дари. Мовляючи, що їм не потрібні султанські подарунки.

Морські походи козаків не перестають вражати своєю зухвалістю і удачливістю. До того ж, їх походи не припинялися ні в тумани, ні в шторми.

Цікаво, що на легких козацьких кораблях поміщалося від 30 до 80 осіб. На цих обшитих очеретом судах вони примудрялися розоряти навіть Стамбул. Більше того, не просто розоряти, а звільняти і забирати на батьківщину полонених козаків - своїх братів.

Рідкісне явище на морі - "гра в одні ворота" якоїсь із сторін конфлікту. Козаки практично завжди виходили переможцями з морських битв. До того ж, пускали на дно добре озброєні турецькі кораблі з усією командою. Козаки громили портові міста Туреччини, Румунії та Грузії.

Козацька слава. Традиції та звичаї українських козаків.

Сувора дисципліна, принциповість і жорстокість до ворогів робили козаків "ласим шматочком" для будь-якої європейської держави. Сам спосіб життя, повний аскетизму, поневірянь і горя, загартував цих людей. Козаків запрошували на службу і французи, і німці. Однак найбільше прагнули дістати козаків у свою армію найближчі сусіди.

Іван Лютий.

Так, в 1574 році молдавський правитель Іоан Воде Лютий (Вітязул) просив козаків допомогти впоратися з турецьким гнітом. А також, здобути незалежність від Османської імперії. Сам гетьман Іван Свірговський з військом близько 1400 осіб виступив на допомогу братам по вірі. Іван Лютий зустрічав козаків гарматними залпами. До того ж, на бенкеті в їх честь приніс старшинам срібні блюда з горами червінців на знак подяки.

Але, козаки відкинули гроші. Сказавши, що прийшли допомогти впоратися з невірними - і нічого більше. Примітно, що перша битва, яка відбулася в 1575 році, закінчилася нищівною поразкою турків. Хоча, військо козаків було набагато меншим. Крім того, на той час фортеця знаходилась у облозі! Після цього відбувся ще ряд блискучих битв.

Однак під час однієї з ключових (при штурмі Кілії, нині Одеська область), гетьман пав у битві. Згідно з текстом однієї з народних пісень, що дійшла до наших днів, його полонили і стратили у Стамбулі.

Тому, розділене раніше самим гетьманом військо, не встигло з'єднатися вчасно. Турки підірвали частину міста разом із козаками під час облоги Свігорського. А потім, організувавши контратаку, розбили практично все військо. Зазнавши колосальні втрати, дві армії козаків все ж з'єдналися після першої поразки. Та повернулись в Україну.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Гришко

# data[].attributes.attachment_link.title
Традиції та звичаї українських козаків - Костюмы на Прокат Киев

# data[].attributes.attachment_link.description
Традиції та звичаї українських козаків - про них можна говорити , починаючи з періоду гетьмана Павла Скоропадського. Насамперед, коли козацтво тільки починало формуватися як явище, воно носило різноманітний, різношерстий характер. Попервах, серед козаків були не тільки українці, але й татари, поляки, білоруси, росіяни та багато представників інших народів.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кошови́й ота́ман ( кошовий) - виборна службова особа в Запорозькій Січі (XVI-XVIII ст.), яка зосереджувала у своїх руках найвищу військову, адміністративну і судову владу, очолював Кіш Запорізької Січі.

Кошових отаманів до середини XVII століття часто називали гетьманами. Під час воєнних походів влада отамана була фактично необмеженою, але в мирний час найважливіші питання військового і політичного характеру виносив на розгляд ради старшин і військової ради. Кошовий отаман мав чітко визначені обов'язки: відкривати військові ради (коло), головувати на старшинських радах, вступати в дипломатичні стосунки з іноземними державами, розподіляти військову здобич, прибутки від мит, узаконювати поділ пасовищ, земель і угідь для полювання і рибальства. Кошовий отаман затверджував обрану січовою радою кошову старшину - військового писаря, військового суддю, військового осавула, які були його найближчими радниками і помічниками. Призначав паланкову і наказну старшину, інколи й військових службовців - військового довбиша, військового товмача, військового кантаржія, військового гармаша (пушкаря) та інших. Кошовий отаман, виконуючи функції верховного судді, затверджував вироки, винесені кошовим суддею, в тому числі і смертні, приймав духовних осіб з Києва і призначав священиків у січову і паланкові церкви. На час своєї відсутності призначав свого заступника - наказного отамана.

Зовнішньою ознакою влади кошового отамана була залізна булава (іноді тростяна). В церкві ставав в окремому місці - бокуні (стасидії), різьбленій з дерева і пофарбованій у зелений колір.

У Козацькій Республіці владу кошового отамана ("батька", "вельможного добродія") обмежували звіт, час і рада запорожців. Кожен кошовий щороку 1 січня звітувався перед побратимами на раді. Якщо козаки висловлювали невдоволення його діями, отаман негайно кидав на землю шапку, клав палицю, вклонявся товариству, дякуючи за виявлену протягом року честь, і йшов у свій курінь. Після цього починалися вибори нового кошового отамана. Кожен курінь пропонував свого кандидата, тому вибори часто тривали дуже довго, а іноді закінчувалися сварками. Коли ж нарешті зупинялися на найдостойнішому січовику, його запрошували на площу. Обраний, за давнім звичаєм, повинен був двічі відмовлятися від такої честі, а втретє - дати згоду. На раді кошовий отаман мав кланятися на 4 боки, дякувати під вигуки запорожців: "Будь, пане, здоровий та гладкий. Дай тобі, Боже, лебединий вік і журавлиний крик". Кожного кошового обирали лише на рік. Найславетніших, найшанованіших - переобирали протягом 5 і більше років. Наприклад, Іван Сірко, отаманував протягом 15, а Петро Калнишевський - протягом 10 років. Декілька раз ставали кошовими отаманами такі визначні українські військові діячі, як Кость Гордієнко, І.Малашевич. Проте будь-яке важливе рішення приймалося колективно на козацькій раді. У розмовах із січовиками кошовий отаман називав козаків по-батьківськи, по-товариськи: "дітки, братчики".

Зала для нарад Кошового Січі, реконструкція

Покої Кошового Січі, реконструкція

Життя кошових отаманів. мало чим відрізнялося від життя решти козаків. Він жив і харчувався разом із побратимами. Кошовий мав ділянку землі, виділене йому жалування, слуг (джур, своєрідних ад'ютантів).

Окрім кошових отаманів, були на Січі 38 курінних отаманів, які виконували роль інтендантів, дбали про харчування, скарб козаків. Останнім кошовим Запорізької Січі був Петро Калнишевський.

Кошові отамани (список)

# data[].attributes.attachment_link.title
Кошовий отаман

# data[].attributes.attachment_link.description
Кошови́й ота́ман ( кошовий) - виборна службова особа в Запорозькій Січі (XVI-XVIII ст.), яка зосереджувала у своїх руках найвищу військову, адміністративну і судову владу, очолював Кіш Запорізької Січі. Кошових отаманів до середини XVII століття часто називали гетьманами.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тлумачний словник

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
орфографічний словник

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
транслітерація

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська мова

# data[].attributes.attachment_link.title
КОЗАЦЬКИЙ - тлумачення, орфографія, правопис

# data[].attributes.attachment_link.description
козацький - тлумачення, орфографія, правопис в українській мові.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Статус козака
Існує досить поширена думка, що в запорозькі козаки приймали всіх, хто приходив на Січ і вмів перехреститися та сказати, що вірує в Бога. Проте це не так. Щоб стати справжнім козаком, слід було пройти дуже нелегку школу навчання й скласти суворі іспити, які витримували не всі, тож не всі й ставали козаками.

Статус молодика та джури
Новачок, незалежно від віку, приймався спочатку в "молодики". Молодик сім років учився фехтувати, влучно стріляти, "реп'яхом" на коні сидіти, виконувати гопак, який колись був не танцем, а різновидом бойового мистецтва, що полягав у вмінні вести бій найперше ногами з багатьма суперниками. Крім того, козак розвивав у собі силу й спритність. Керували навчанням досвідчені воїни й полководці, при яких юнаки служили джурами.

Освіта
Козак мав не тільки бути неперевершеним воїном, а й так само добре знати грамоту, основи астрономії, медицини. Більш талановиті навчалися ще й основам дипломатії, вивчали іноземні мови, оскільки у невтомній боротьбі доводилося бувати у різних країнах.

Іспит на звання запорожця
Лише після успішного навчання майбутній козак допускався до іспиту на звання запорожця. Такий іспит мав напівжартівливий характер. Спочатку юнак мав з'їсти миску дуже наперченого борщу і випити кварту горілки, опісля чого пройти по колоді, перекинутій між скелями на березі Дніпра, і не впасти у воду. Наступне випробування - подолати всі пороги, пливучи човном по Дніпру проти течії. На завершення молодик, осідлавши необ'їждженого коня задом наперед, без сідла й вуздечки мав проскакати по степу й благополучно повернутися.

Родина та виховання козака
Мати і батько залишалися "іконами", без дозволу яких діти не сміли навіть приступити до роботи. Неповага до батьків була ледве чи не гріхом смертним, а про весілля без батьківської згоди молоді люди навіть подумати не могли.

Важка вдача та строгість
Строгість козаків на людях легко пояснюється їх способом життя. Козаки не були надлюдьми, і в боях теж зазнавали втрат, нерідко значних. Їхні дружини могли голосити чоловікам, мовляв, "ніколи під руку мене не візьмеш, не притулишся до мене, дитини не приголубити - як дикун!". У душі козаки відчували сором за те, що вижили в битві, де померли їхні товариші.

Ставлення до старших
Не важливо, хто перед козаком - старий жебрак або старий отаман, повага до прожитого життя залишалась однаково високою. Розуміючи, що вік бере своє, і людина вже об'єктивно не здатна виконати ту чи іншу роботу, молодші козаки завжди і в усьому допомагали старшим односельцям. При них вони ставали більш стриманими, дбайливішими. Якщо старий заходив у будинок або на збори, козаки вставали, а зустрічаючи старого на вулиці - кланялися.

Козаки та гості
Козаки вірили: гість посланий Богом. Особливо бажаними і шанованими гостями були люди, що прийшли здалеку, просто незнайомі люди і ті подорожні, що потребують даху над головою. Вважалося ганьбою відмовити людині в притулку. Гостя завжди садили на чолі столу і пропонували краще місце для відпочинку. Цікаво, що мінімум три дні козаки не цікавилися у гостя ані ім'ям, ані місцем, звідки він прибув - це вважалося непристойним. Гості були настільки культовими особистостями, що їм місцем поступалися навіть старі. Подорожуючи козацькими землями, козак міг не брати їжі ані для себе, ані для коня - він скрізь був бажаним гостем, адже у нього скрізь є родичі, свати, куми, товариші по службі. На худий кінець завжди є просто незнайомі люди, що поважають гостя, як і самі козаки.

Відносини між козаками
Підходячи до групи людей, козаки кланялися зі словами "Здоровенькі були, козаки!", "Здорово, козаки!", на що слідувала відповідь: "Слава Богу!". При зустрічі після довгої розлуки, при прощанні, а також на головні свята козаки обіймалися й прикладалися щоками.

Борг
Разом з тим, козаки вважали, що борг - гірше неволі, тому всі борги намагалися повернути якомога швидше. Навіть безкорисність - борг, за який треба відплатити тим самим.

Вбрання
Одяг - друга шкіра козака. Він носив тільки свій одяг і тримав його в чистоті. Прийти на застілля брудним - за це можна було легко стати об'єктом загальних насмішок.

Байки у козаків
Козаки любили прикрашати свої бойові заслуги під час застіль, але вони не брехали в побуті, і особливо - в справах. Страшна ганьба для козака бути спійманим на брехні.

Подарунки
При всій строгості, козаки дуже любили подарунки та гостинці. Звідки б козак не їхав, він обов'язково щось везе з собою, навіть йдучи в гості.

Крадіжки
Майже неймовірний факт, якщо вірити католицькому священику та історику Єнджею Кітовічу: у будь-якій Січі можна було залишити мішечок грошей на вулиці - він залишиться на своєму місці. Козаки не крали ані у своїх, ані у гостей, а пригостити своїм вином перехожого було для них священним обов'язком.

Злочини проти ворогів
Однак грабунком "на стороні" козаки не гребували. Вони намагалися звести до мінімуму грабежі у одновірців, але віддати вогню польське, татарське або турецьке поселення для них було майже звичною справою. При всіх своїх перевагах, козаки були доволі жорстокими воїнами, їхні напади на сусідні держави подекуди були не менш жорстокими і жахливими, ніж татаро-монгольські набіги на Русь.

Боягузи
Козаки не просто ненавиділи, але відверто не терпіли боягузів, до якого б роду вони не відносилися. Боягуз-ворог міг не розраховувати на легку смерть.

Обіцянки
Козаки були людьми справи, і часто говорили: "Від зайвих слів слабшають руки". Історія практично не знає прикладів козаків-зрадників. Потрапивши у полон, вони, не виказавши таємниць, вмирали смертю мучеників. Козаки вірили, що порушивши обіцянку, вони неодмінно поплатяться своєю душею в після смерті.

Кінь у козаків
Ставлення до коня у всіх без винятку козаків було особливим. Кінь - кращий друг і вірний супутник козака. Перед від'їздом на війну, жінка кланялась в ноги тварині, "щоб повернув козака додому", і тільки потім - батьків чоловіка, щоб не переставали читати молитви за його здоров'я. Коли козак повертався, дружина також кланялась спочатку коневі - дякувала.

Поховання
Коли ховали козака, якщо його кінь залишався живий, він йшов першим перед похоронною процесією (навіть попереду рідні покійного) позаду труни. Коня покривали чорним або червоним чепраком (підстилка під сідло), а збоку до сідла підвішували зброю козака.

Бійки
Нанесення тілесних пошкоджень у п'яному вигляді із застосуванням зброї інколи каралося переламуванням однієї ноги. За більшу провину переламували руку і ногу, що фактично означало відлучення від козацького ремесла.

Зрада
За дезертирство, ухилення від зайняття посади або пияцтво під час походу на злочинця очікувала смертна кара. П'яного під час морського походу викидали за борт, а під час сухопутного маршу - прив'язували до коня і ганяли по степу, доки винуватий не помирав.
Смертна кара
За козацьким звичаєм смертної кари можна було уникнути лише у тому разі, якщо котрась із дівчат бажала вийти за приреченого заміж. Однак такі факти були поодинокі і мали місце лише в середовищі паланкових козаків.

Популярне покарання
Найбільш поширеним покаранням серед козаків було приковування злодіїв до ганебного стовпа і забивання буковими киями осіб, що здійснили конокрадство, пограбування купців, порушували військову дисципліну. Траплялося таке, що деякі засуджені не лише залишалися живими, але й отримували від товаришів гроші за мужність.
За вчинення дрібних правопорушень передбачалося обмеження певних прав, зокрема накладалася заборона на зайняття виборних козацьких посад.
Покарання на Запорізькій Січі мало на меті підтримання військової дисципліни в козацькому середовищі та служило своєрідною профілактикою для тих, хто бажав оволодіти козацьким ремеслом. У такий спосіб товариство намагалося відгородитися від тих бажаючих покозачитися, хто мав кримінальне минуле або, за висловом Миколи Гоголя, "у кого вже моталася біля шиї мотузка".

Канат
Подібною козацькою розвагою ще можна назвати перетягування канату двома групами козаків. Нерідко, задля веселощів канат перетягували над багнюкою, калюжею чи струмком, куди потрапляли переможені під загальний регіт товариства.

Мішок
Ще один досить поширений вид козацьких розваг - стрибання у мішку. Дострибати першим до визначеної точки і не впасти - ось що мав зробити козак. Так тренувалась сила, витривалість, координація рухів та весь комплекс м'язів, що відповідав за їзду верхи.

Бої
Кулачні бої були досить розповсюдженим дозвіллям в усьому світі, особливо - у військовому середовищі. Козацтво не було винятком. Вищі шанси на перемогу мав не сильніший, а більш досвідчений козак, що не раз тикав дулі смерті і знав можливості свого тіла. Такими поєдинками здобувалось краще володіння собою і часткова психологічна готовність до вже справжнього двобою.

Співи та танці
Козацькі забави не виключали співи й танці. Метою було не тільки себе показати, а й тренувати голос, правильне глибоке дихання, серцево-судинну систему і опорно-руховий апарат. Викрутаси верхи на коні тренували вправність і невимушеність їзди.

Риболовля та мисливство
Гуртова риболовля і полювання часто виступали не тільки матеріальним промислом, а й цікавою забавою. У випадку риболовлі змагались у часі непорушності й тиші з вудкою. Особливо цікавим для козаків було, сидячи у човні, влучно цілити у рибу навколо багром чи простим списом. Полювали рушницею і луком на звіра чи птаха. Так тренувалась влучність і нервова витривалість, вміння безшумно ходити по лісу, що особливо цінувалось у пластунів.

Небезпечні розваги
Козаки розважались розколюванням поліняк за допомогою шабель, ними ж брились і фігурно нарізали овочі на куліш. Особливо ж вони полюбляли знімати шапки з голів товаришів за допомогою кулі з пістоля чи самопала. Важко уявити, якої витримки і вправності вимагали такі витребеньки. Завдання ускладнювалось вживанням алкоголю. Це дуже важливий момент, адже алкогольним сп'янінням імітувались зміни у психічному стані під час бою, при пораненнях і контузіях.

Люлька та тютюн
Козаки дуже цінували люльку і тютюн, які подеколи вважались ціннішими за жінку. Була така козацька розвага: знайти якийсь дуже міцний тютюн і смалити його, поки один з козаків не закашляється. Братчики потім довго кепкували з такого сіроманця.

http://indragop.org.ua/news/zvichaji_ta_tradiciji_kozakiv/2016-09-03-832

# data[].attributes.attachment_link.title
Звичаї та традиції козаків

# data[].attributes.attachment_link.description
Статус козака Існує досить поширена думка, що в запорозькі козаки приймали всіх, хто приходив на Січ і вмів перехреститися та сказати, що вірує в Бога. Проте це не так. Щоб стати справжнім козаком, слід було пройти дуже нелегку школу навчання й скласти суворі іспити, які витримували не всі, тож не

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
, а, е. Прикм. до козак 1-3. Де кров текла козацькая, Трава зеленіє (Тарас Шевченко, I, 1951, 66); Остап зібрав собі гарне військо козацьке потроху і вже був напоготові йти на турка (Марко Вовчок, I, 1955, 331); З-за гори доноситься гомін, ..чується маршова козацька пісня... (Панас Мирний, III, 1954, 202);
// Належний козакові, козакам. Перед моїми очима ніби по Дніпрі заворушились козацькі чайки (Нечуй-Левицький, III, 1956, 307); - А були колись і оці степи вільними степами. Колись і їх тільки козацькі коні топтали (Гнат Хоткевич, I, 1966, 96);
// Який походить із козаків. Козацький рід;
// Який носили козаки (у 1, 2 знач.). Сидить чоловік у хорошому жупані, і шапка на ньому козацька (Квітка-Основ'яненко, II, 1956, 290); Колись на цій голові буйно розвівався традиційний козацький оселедець (Спиридон Добровольський, Очаківський розмир, 1965, 7);
// Власт. козакові, козакам.[Василь:] Зосталося одно Запоріжжя, де ще живуть козацькі звичаї, де воля подає руку то одному безталаннику, то другому... (Панас Мирний, V, 1955, 113);[Дівчата:] Ти думав, як зодягся по-козацькому та пістоль за пояс, то уже й козак? Еге, наберись козацького хисту поперед! (Степан Васильченко, III, 1960, 18).
Козацька старшина - керівна привілейована верхівка українського козацтва, яку обирали на козацькій раді. По один бік яру стояли потомки старшини козацької (Панас Мирний, I, 1949, 368).

# data[].attributes.attachment_link.title
КОЗАЦЬКИЙ - Академічний тлумачний словник української мови

# data[].attributes.attachment_link.description
а, е. Прикм. до козак 1-3. Де кров текла козацькая, Трава зеленіє (Тарас Шевченко, I, 1951, 66); Остап зібрав собі гарне військо козацьке потроху і вже був напоготові йти на турка (Марко Вовчок, I, 1955, 331); З-за гори доноситься гомін, ..чується маршова козацька пісня... (Панас Мирний, III, 1954, 202); // Належний козакові, козакам.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бібліографічне посилання: Щербак В.О.КОЗАЦТВО УКРАЇНСЬКЕ [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 4: Ка-Ком / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2007. - 528 с.: іл.. - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Kozactvo_ukrainske (останній перегляд: 31.10.2019)
Енциклопедія історії України ( Т. 4: Ка-Ком ) в електронній біблотеці

КОЗАЦТВО УКРАЇНСЬКЕ. Виникнення козацтва на укр. землях в 15 ст. було цілком закономірним, оскільки в ту добу пд. укр. землі становили собою складову "кордону", що розділяв світи осілого землеробського нас. (див. Землеробство) і степових кочівників (див. Кочівництво). Наявність типологічно подібних явищ у Болгарії, Угорщині, Трансильванії (істор. обл. на пн. Румунії), Волощині та Рос. д-ві ( гайдуки, ускоки, граничари та ін.) свідчить про певну логіку поступу процесів самоорганізації "вільних" - не обмежених держ. правовими нормами - людностей. Разом з тим укр. козацтво настільки розвинулося, що стало потужним соціальним станом (див. Стани), який почав грати помітну роль у східноєвроп. історії. Подібні до козацтва соціальні явища на укр. теренах відомі з давніх часів (див. Бродники). Проте свою характерну назву "козацтво" вони отримали лише в 2-й пол. 15 ст., саме тоді козаками почали іменувати групи охоронців пд. прикордоння й уходників-промисловців (тобто тих, хто мав ті чи ін. промисли на "нічийних" землях). Перші писемні згадки про козаків містяться в актових джерелах (див. Акти історичні) за 1492 та в хроніці 16 ст. М.Бєльського (див. М. і Й. Бєльські) у статті про події 1489 і стосуються якраз цих груп людей. У серед. 16 ст. на Подніпров'ї та Поділлі козакування стало певним видом занять і специфічним способом життя багатьох людей. Зростанню їхньої чисельності сприяло створення Запорозької Січі. Запороз. громада досить швидко поповнювалася енергійними, здібними до військ. справи представниками різних національностей і різних соціальних верств. Провідними принципами співжиття цих людей стали демократизм, рівність, відданість груповим інтересам, а також особиста незалежність і відчайдушна хоробрість (див. Запорозьких козаків система цінностей).

Згодом участь козаків у повстаннях наприкінці 16 - 1-й пол. 17 ст. зумовила появу сеймових постанов, які фактично скасовували надані козакам права.

Лише в ході національної революції 1648-1676 ці права було відновлено. У договорах (див. Зборівський договір Криму з Польщею 1649 та Березневі статті 1654) було зафіксовано право козаків на власну адміністрацію, судочинство, політ. діяльність, військ. службу, на землеволодіння. Правові норми цих документів означали, по суті, що козаки стали повноцінним соціальним станом Укр. козац. д-ви.

Політ. лад Гетьманщини успадкував традиційні форми козац. самоврядування, що існували в серед. 17 ст. (див. Полковий устрій, Сотенний устрій, Городовий отаман).

У період громадянських війн в Україні другої половини 1650 - першої половини 1660-х років укр. козацтво було розмежоване кордонами і політ. впливами Речі Посполитої, Рос. держави та Османської імперії.

За умовами " Вічного миру" 1686 до Речі Посполитої відійшла Правобережна Україна. Там протягом 1684-85 було відроджено козац. устрій. І хоча 1699 польс. уряд ліквідував козац. полки, однак козацтво як стан в Правобереж. Україні продовжувало існувати до 1714.

Осн. частина козацтва жила в Гетьманщині, однак і тут вона була змушена відстоювати свої права. Рос. самодержавство постійно втручалося у внутр. справи Укр. козац. д-ви, всіляко обмежувало її зовнішньополітичну діяльність (див. Переяславські статті 1659 та Московські статті 1665).

Після перемоги над шведами, щоб посилити контроль над укр. козацтвом, царський уряд запровадив Малоросійську колегію (1722-27) та Правління гетьманського уряду (1734-50). Козаків почали також залучати до важких буд. робіт на тер. Росії (спорудження військ. укріплень і водних шляхів сполучення). Усе це зумовило матеріальне зубожіння козацтва, а також поділ їх на виборних козаків та підпомічників.

З метою уніфікації держ. управління в країні рос. імп. Катерина II своїм указом від 10 листоп. 1764 ліквідувала гетьманату інститут. Влада в Лівобережній Україні перейшла до президента відновленої Малорос. колегії П.Румянцева (див. П.Румянцев-Задунайський).

28 лип. 1765 імп. Катерина II своїм указом ліквідувала козац. полки, у т. ч. створені в середині 17 ст. на тер. Слобідської України (див. Слобідські козацькі полки).

У складі Червоної армії (див. Радянська армія) діяли підрозділи Червоного козацтва України (див. Червоне козацтво).

У 2-й пол. 1980-х рр. у багатьох областях України утворилися громад. т-ва нащадків козаків. Сучасне укр. козацтво стоїть на засадах відродження козац. традицій, збереження та відновлення пам'яток вітчизн. історії, бере участь у громад. та політ. житті держави.

# data[].attributes.attachment_link.title
КОЗАЦТВО УКРАЇНСЬКЕ

# data[].attributes.attachment_link.description
Бібліографічне посилання: Щербак В.О.КОЗАЦТВО УКРАЇНСЬКЕ [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 4: Ка-Ком / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2007. - 528 с.: іл.. - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Kozactvo_ukrainske (останній перегляд: 31.10.2019) Енциклопедія історії України ( Т.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Антон Жадько

# data[].attributes.attachment_link.title
"Козацькі байки" - художній фільм (sub ENG)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Все тексты и изображения, опубликованные в наших проектах, включая личные страницы участников, могут использоваться кем угодно, для любых целей, кроме запрещенных законодательством Украины.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українські гетьмани і кошові отамани

# data[].attributes.attachment_link.description
Все тексты и изображения, опубликованные в наших проектах, включая личные страницы участников, могут использоваться кем угодно, для любых целей, кроме запрещенных законодательством Украины.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Сайт про козаків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сайт про козаків та їх історію

Козацтво як явище являється феноменом для усього світу, що немає аналогів та навіть подібних за змістом фактів. Залишки орди очолювані польськими керівниками, що змогли перетворити звичайних селян у сильне військо, домоглися утворення власної держави, та навіть створити першу конституцію у світі!

Останні статті:

Гетьмани:

Козаки:

Східні старовинні джерела називають половців "жовтою ордою". Поклонялися половці Вічно Блакитному Небу. З 1055 року половці почали переможно оволодівати степовими просторами України. Йшли вони курінями (так в половців називалися роди), які ділились на коші (сімейства), і називались вони козаками ("ко" - небо", "зак" - захищати). З часом, коли половці почали приймати християнство, поганський термін "захисники неба" став непотрібним. Корінь слова "коз" (вільна людина) був зрозумілим та актуальним. В степу на південно-східних рубежах Русі в кінці XII ст. виникають військові об'єднання з русів і половців, які формувались не по родовій або етнічній ознаці, а як спільна сила, яка захищала кордони Київської Русі. В цьому середовищі народилося і слово "гетьман" (вожак). Козаки, тобто спільні прикордонні загони половців та русів, стали тією силою, яка першою вчинила відчайдушний опір монголо-татарським завойовникам. Отже, корені українського козацтва сягають ще в часи половецьких куренів. Період кінця XII - першої половини XIII ст. характеризується як перший етап формування та розвитку українського козацтва.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сайт про козаків

# data[].attributes.attachment_link.description
Сайт про козаків, козацькі січі, державу та битви - історія виникнення та занепаду

# data[].attributes.attachment_link.title
Українські гетьмани, кошові отамани Запорізької Січі та козацькі ватажки

# data[].attributes.attachment_link.description
Адміністративно-територіальний устрій українських земель

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм про козаків - Козаки йдуть 1991

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Володимир Приймак

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьмани і Кошові Отамани України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
- одна з посад у козацькому самоврядуванні: відповідальний за охорону гетьманського бунчука , головним чином відав військовими та посольськими справами, виконував адміністративні та судові доручення.

назва державної організації, що існувала на території України з 1648р. по 1764р. Гетьманщиною також прийнято називати Українську державу, що існувала в квітні - грудні 1918р. (гетьман Павло Скоропадський)

- вища центральна військова і цивільна адмін. лада. На Лівобережній Україні в др. пол. 17-18 ст. До вищої ген. старшини належали ген. обозний, ген. суддя, ген. підскарбій та ген. писар. До нижчої ген. старшини належали два ген. осавули, ген. хорунжий та ген. бунчужний.

- історична назва території українських і південноросійських степів між Дністром і Доном. Назва вийшла з ужитку в кінці 18 ст.

- військово-адмін. одиниця Запорозької Січі, що складалася з кількохсот козаків (на Лівобережній Україні 1648-1781гг. - складова частина сотні (10-40 козаків).

(хлоп'ята, джури, новаки) - новоприйняті в Запорозьку Січ юнаки. Виконували обов'язки зброєносців та слуг козацької старшини. Після трирічного перебування на Січі їх записували в повноправні козаки.

(було по два осавули) - один вів слідчі справи і приводив до виконання вироки, на другого покладалися лише військові справи та обов'язки безпосереднього помічника полковника.

козаки, взяті польсько-шляхетським урядом на військову державну службу в 70-х роках 16 ст. Мали право власності на землю, право займатися промислами і торгівлею, одержували платню; звільнялися від податків і повинностей.

- ранг, почесне козацьке звання. Запроваджене у др. пол. 17 ст. Значкові тов. належали до козацької старшини, керували окремими військовими, формуваннями, були помічниками полкових і сотенних старшин.

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацький словник

# data[].attributes.attachment_link.description
одна з посад у козацькому самоврядуванні: відповідальний за охорону гетьманського бунчука , головним чином відав військовими та посольськими справами, виконував адміністративні та судові доручення. назва державної організації, що існувала на території України з 1648р. по 1764р. Гетьманщиною також прийнято називати Українську державу, що існувала в квітні - грудні 1918р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ось перелік звичаїв та традицій козаків. Будемо вдячні за доповнення у коментарях. За основу взято цю публікацію.

Статус козака
Існує досить поширена думка, що в запорозькі козаки приймали всіх, хто приходив на Січ і вмів перехреститися та сказати, що вірує в Бога. Проте це не так. Щоб стати справжнім козаком, слід було пройти дуже нелегку школу навчання й скласти суворі іспити, які витримували не всі, тож не всі й ставали козаками.

Статус молодика та джури
Новачок, незалежно від віку, приймався спочатку в "молодики". Молодик сім років учився фехтувати, влучно стріляти, "реп'яхом" на коні сидіти, виконувати гопак, який колись був не танцем, а різновидом бойового мистецтва, що полягав у вмінні вести бій найперше ногами з багатьма суперниками. Крім того, козак розвивав у собі силу й спритність. Керували навчанням досвідчені воїни й полководці, при яких юнаки служили джурами.

Освіта
Козак мав не тільки бути неперевершеним воїном, а й так само добре знати грамоту, основи астрономії, медицини. Більш талановиті навчалися ще й основам дипломатії, вивчали іноземні мови, оскільки у невтомній боротьбі доводилося бувати у різних країнах.

Іспит на звання запорожця
Лише після успішного навчання майбутній козак допускався до іспиту на звання запорожця. Такий іспит мав напівжартівливий характер. Спочатку юнак мав з'їсти миску дуже наперченого борщу і випити кварту горілки, опісля чого пройти по колоді, перекинутій між скелями на березі Дніпра, і не впасти у воду. Наступне випробування - подолати всі пороги, пливучи човном по Дніпру проти течії. На завершення молодик, осідлавши необ'їждженого коня задом наперед, без сідла й вуздечки мав проскакати по степу й благополучно повернутися.

Родина та виховання козака
Мати і батько залишалися "іконами", без дозволу яких діти не сміли навіть приступити до роботи. Неповага до батьків була ледве чи не гріхом смертним, а про весілля без батьківської згоди молоді люди навіть подумати не могли.

Важка вдача та строгість
Строгість козаків на людях легко пояснюється їх способом життя. Козаки не були надлюдьми, і в боях теж зазнавали втрат, нерідко значних. Їхні дружини могли голосити чоловікам, мовляв, "ніколи під руку мене не візьмеш, не притулишся до мене, дитини не приголубити - як дикун!". У душі козаки відчували сором за те, що вижили в битві, де померли їхні товариші.

Ставлення до старших
Не важливо, хто перед козаком - старий жебрак або старий отаман, повага до прожитого життя залишалась однаково високою. Розуміючи, що вік бере своє, і людина вже об'єктивно не здатна виконати ту чи іншу роботу, молодші козаки завжди і в усьому допомагали старшим односельцям. При них вони ставали більш стриманими, дбайливішими. Якщо старий заходив у будинок або на збори, козаки вставали, а зустрічаючи старого на вулиці - кланялися.

Козаки та гості
Козаки вірили: гість посланий Богом. Особливо бажаними і шанованими гостями були люди, що прийшли здалеку, просто незнайомі люди і ті подорожні, що потребують даху над головою. Вважалося ганьбою відмовити людині в притулку. Гостя завжди садили на чолі столу і пропонували краще місце для відпочинку. Цікаво, що мінімум три дні козаки не цікавилися у гостя ані ім'ям, ані місцем, звідки він прибув - це вважалося непристойним. Гості були настільки культовими особистостями, що їм місцем поступалися навіть старі. Подорожуючи козацькими землями, козак міг не брати їжі ані для себе, ані для коня - він скрізь був бажаним гостем, адже у нього скрізь є родичі, свати, куми, товариші по службі. На худий кінець завжди є просто незнайомі люди, що поважають гостя, як і самі козаки.

Відносини між козаками
Підходячи до групи людей, козаки кланялися зі словами "Здоровенькі були, козаки!", "Здорово, козаки!", на що слідувала відповідь: "Слава Богу!". При зустрічі після довгої розлуки, при прощанні, а також на головні свята козаки обіймалися й прикладалися щоками.

Борг
Разом з тим, козаки вважали, що борг - гірше неволі, тому всі борги намагалися повернути якомога швидше. Навіть безкорисність - борг, за який треба відплатити тим самим.

Вбрання
Одяг - друга шкіра козака. Він носив тільки свій одяг і тримав його в чистоті. Прийти на застілля брудним - за це можна було легко стати об'єктом загальних насмішок.

Байки у козаків
Козаки любили прикрашати свої бойові заслуги під час застіль, але вони не брехали в побуті, і особливо - в справах. Страшна ганьба для козака бути спійманим на брехні.

Подарунки
При всій строгості, козаки дуже любили подарунки та гостинці. Звідки б козак не їхав, він обов'язково щось везе з собою, навіть йдучи в гості.

Крадіжки
Майже неймовірний факт, якщо вірити католицькому священику та історику Єнджею Кітовічу: у будь-якій Січі можна було залишити мішечок грошей на вулиці - він залишиться на своєму місці. Козаки не крали ані у своїх, ані у гостей, а пригостити своїм вином перехожого було для них священним обов'язком.

Злочини проти ворогів
Однак грабунком "на стороні" козаки не гребували. Вони намагалися звести до мінімуму грабежі у одновірців, але віддати вогню польське, татарське або турецьке поселення для них було майже звичною справою. При всіх своїх перевагах, козаки були доволі жорстокими воїнами, їхні напади на сусідні держави подекуди були не менш жорстокими і жахливими, ніж татаро-монгольські набіги на Русь.

Боягузи
Козаки не просто ненавиділи, але відверто не терпіли боягузів, до якого б роду вони не відносилися. Боягуз-ворог міг не розраховувати на легку смерть.

Обіцянки
Козаки були людьми справи, і часто говорили: "Від зайвих слів слабшають руки". Історія практично не знає прикладів козаків-зрадників. Потрапивши у полон, вони, не виказавши таємниць, вмирали смертю мучеників. Козаки вірили, що порушивши обіцянку, вони неодмінно поплатяться своєю душею в після смерті.

Кінь у козаків
Ставлення до коня у всіх без винятку козаків було особливим. Кінь - кращий друг і вірний супутник козака. Перед від'їздом на війну, жінка кланялась в ноги тварині, "щоб повернув козака додому", і тільки потім - батьків чоловіка, щоб не переставали читати молитви за його здоров'я. Коли козак повертався, дружина також кланялась спочатку коневі - дякувала.

Поховання
Коли ховали козака, якщо його кінь залишався живий, він йшов першим перед похоронною процесією (навіть попереду рідні покійного) позаду труни. Коня покривали чорним або червоним чепраком (підстилка під сідло), а збоку до сідла підвішували зброю козака.

Бійки
Нанесення тілесних пошкоджень у п'яному вигляді із застосуванням зброї інколи каралося переламуванням однієї ноги. За більшу провину переламували руку і ногу, що фактично означало відлучення від козацького ремесла.

Зрада
За дезертирство, ухилення від зайняття посади або пияцтво під час походу на злочинця очікувала смертна кара. П'яного під час морського походу викидали за борт, а під час сухопутного маршу - прив'язували до коня і ганяли по степу, доки винуватий не помирав.
Смертна кара
За козацьким звичаєм смертної кари можна було уникнути лише у тому разі, якщо котрась із дівчат бажала вийти за приреченого заміж. Однак такі факти були поодинокі і мали місце лише в середовищі паланкових козаків.

Популярне покарання
Найбільш поширеним покаранням серед козаків було приковування злодіїв до ганебного стовпа і забивання буковими киями осіб, що здійснили конокрадство, пограбування купців, порушували військову дисципліну. Траплялося таке, що деякі засуджені не лише залишалися живими, але й отримували від товаришів гроші за мужність.
За вчинення дрібних правопорушень передбачалося обмеження певних прав, зокрема накладалася заборона на зайняття виборних козацьких посад.
Покарання на Запорізькій Січі мало на меті підтримання військової дисципліни в козацькому середовищі та служило своєрідною профілактикою для тих, хто бажав оволодіти козацьким ремеслом. У такий спосіб товариство намагалося відгородитися від тих бажаючих покозачитися, хто мав кримінальне минуле або, за висловом Миколи Гоголя, "у кого вже моталася біля шиї мотузка".

Канат
Подібною козацькою розвагою ще можна назвати перетягування канату двома групами козаків. Нерідко, задля веселощів канат перетягували над багнюкою, калюжею чи струмком, куди потрапляли переможені під загальний регіт товариства.

Мішок
Ще один досить поширений вид козацьких розваг - стрибання у мішку. Дострибати першим до визначеної точки і не впасти - ось що мав зробити козак. Так тренувалась сила, витривалість, координація рухів та весь комплекс м'язів, що відповідав за їзду верхи.

Бої
Кулачні бої були досить розповсюдженим дозвіллям в усьому світі, особливо - у військовому середовищі. Козацтво не було винятком. Вищі шанси на перемогу мав не сильніший, а більш досвідчений козак, що не раз тикав дулі смерті і знав можливості свого тіла. Такими поєдинками здобувалось краще володіння собою і часткова психологічна готовність до вже справжнього двобою.

Співи та танці
Козацькі забави не виключали співи й танці. Метою було не тільки себе показати, а й тренувати голос, правильне глибоке дихання, серцево-судинну систему і опорно-руховий апарат. Викрутаси верхи на коні тренували вправність і невимушеність їзди.

Риболовля та мисливство
Гуртова риболовля і полювання часто виступали не тільки матеріальним промислом, а й цікавою забавою. У випадку риболовлі змагались у часі непорушності й тиші з вудкою. Особливо цікавим для козаків було, сидячи у човні, влучно цілити у рибу навколо багром чи простим списом. Полювали рушницею і луком на звіра чи птаха. Так тренувалась влучність і нервова витривалість, вміння безшумно ходити по лісу, що особливо цінувалось у пластунів.

Небезпечні розваги
Козаки розважались розколюванням поліняк за допомогою шабель, ними ж брились і фігурно нарізали овочі на куліш. Особливо ж вони полюбляли знімати шапки з голів товаришів за допомогою кулі з пістоля чи самопала. Важко уявити, якої витримки і вправності вимагали такі витребеньки. Завдання ускладнювалось вживанням алкоголю. Це дуже важливий момент, адже алкогольним сп'янінням імітувались зміни у психічному стані під час бою, при пораненнях і контузіях.

Люлька та тютюн
Козаки дуже цінували люльку і тютюн, які подеколи вважались ціннішими за жінку. Була така козацька розвага: знайти якийсь дуже міцний тютюн і смалити його, поки один з козаків не закашляється. Братчики потім довго кепкували з такого сіроманця.

Наразі все, дописуйте свої цікаві нотатки у коментарях, а ми оновимо ними цей список!

Автор: INDRA

Також може зацікавити:

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Автор у гуглі

# data[].attributes.attachment_link.title
Звичаї та традиції козаків

# data[].attributes.attachment_link.description
Ось перелік звичаїв та традицій козаків. Будемо вдячні за доповнення у коментарях. За основу взято цю публікацію. Статус козака Існує досить поширена думка, що в запорозькі козаки приймали всіх, хто приходив на Січ і вмів перехреститися та сказати, що вірує в Бога. Проте це не так.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Упорядник статті:
Великий О.І.

Щоб збудувати незалежну Україну, треба добре знати її історію. І яскравою сторінкою в ній є кількасотрічна боротьба українського козацтва проти іноземних загарбників. В минуле відійшла та епоха. Але козацькі літописи зберегли для нас повідомлення про той героїчний час, про гетьманів і кошових отаманів, про невмирущу славу лицарів Запорожжя.

Нашому краєві судилася щаслива доля бути центром Християнської козацької республіки, яка захищала інтереси українського народу.

"Клейноди", "чайки", "герць" - ці слова та багато інших несуть у собі відгомін тієї бурхливої доби. Якщо ти небайдужий до історії рідної землі, хочеш краще її знати, тобі в пригоді стане цей "Козацький словник школяра", складений нікопольським вчителем Олександром Великим. Він збагатить твої знання, а хто знає минуле, той опанує майбутнє.

Жуковський М.П.
Голова Нікопольської міської організації
Всеукраїнської Спілки краєзнавців,
заступник директора Нікопольського
державного краєзнавчого музею
з наукової роботи

Азовське козацьке військо - військо, сформоване царським урядом з козаків Задунайської Січі, які повернулися з Туреччини на батьківщину під час російсько-турецької війни в 1828-1829 роках. Після закінчення війни козаків було поселено в Катеринославській губернії між містами Бердянськом і Ногайськом для охорони західного узбережжя Азовського моря. Наказним отаманом Азовсько-козацького війська призначено Й. Гладкого. На початку 50-х років XIX століття серед незаможного козацтва, невдоволеного гнітом старшини, тяжкою військовою службою і примусовим переселенням на Північний Кавказ, вибухнуло повстання, жорстоко придушене царськими військами. У 1865 році Азовсько-козацьке військо ліквідовано.

Анафема - відлучення від церкви, прокляття.

Аргат - наймит, робітник. У Запорозькій Січі аргатами називали у XVIII столітті бідних козаків, які наймитували в Криму, Молдавії, Валахії. З аргатів вийшло багато ватажків гайдамацьких загонів, зокрема Максим Залізняк.

Аркан - довгий мотузок із зашморгом на кінці, яким ловлять тварин. У скотарів Південної Америки арканом називали ласо.

Антал - міра рідини в 5 відер.

Аршин - міра довжини. Величина аршина була від 66 до 106,6 см. В Росії й Україні в ХVІ-ХVІІ століттях аршин дорівнював 27 дюймам, а з XVIII століття - 28 дюймам (71,12 см). Після запровадження метричної системи мір виходить з ужитку.
- річкове плоскодонне однощоглове дерев'яне судно зі стерном. В ХVІ-ХVШ століттях запорозькі козаки використовували байдак як військове судно. В ХVІІ-ХІХ століттях на байдаках перевозили вантажі по Дніпру, Дону, Сіверському Дінцю.
- яр, схили якого вкриті чагарниковою та деревною (переважно дубовими лісами) рослинністю.
- улоговина з плескатим дном і пологими задернованими схилами, здебільшого вкритими чагарниками або деревною рослинністю.

Бандура - український національний струнно-щипковий музикальний інструмент типу лютнеподібних. Відомий з 80-х років XVI століття. Витіснила кобзу в XVIII столітті, відтоді зветься також кобзою. Під бандуру виконуються думи, пісні. З часом бандура стала сольним, ансамблевим і акомпануючим інструментом удосконаленої форми, придатним для виконання всілякої музики.

Бирка - 1. Дерев'яна паличка чи дощечка з поперечними карбівками. Неписьменне населення різних країн світу з давніх часів застосовувало бирку для лічби та інших потреб. У дунайських рибалок биркою називали четеля, у закарпатських пастухів - раваш.
2. У чорноморських козаків розколота бирка служила паролем: дозорці, зустрічаючись під час об'їзду, обмінювались частинами бирки.
3. Дощечка з номером або написом, що її прикріплюють до багажу, тюків товару, грив коней тощо.

Буда - споруда ХІV-ХVПІ століть для добування з деревної маси поташу, вугілля, дьогтю. З будою пов'язані назви ближніх 80 населених пунктів України.

Буджак - (тур.-укр.) - історична область ХVІ-ХІХ століть. Охоплювала південну частину сучасної Одеської області між гирлами Дунаю і Дністра.

Булава - стародавня дерев'яна або металева зброя, що мала форму палиці з головкою у вигляді кулі, яблука, восьмигранника, груші на кінці. Булава у багатьох народів здебільшого правила за символ влади. В Україні в ХVІ-ХVШ століттях булава була символом гетьманської влади, її урочисто вручали кожному новообраному гетьманові представники козацької старшини. Разом з булавою гетьман одержував рангові маєтності.

Бунчук - 1. Давня військова регалія у вигляді палиці з прикрашеною пасмами кінського волосся, китицями, кулею на верхньому кінці. Бунчуками, що мали значення знамена та символу влади, користувалися й українські гетьмани.
2. Прикраса або шумовий інструмент (з дзвіночками) у військових оркестрах.

Бунчужний - виборна особа, що займала одну з найкращих посад при гетьмані в ХVІ-ХVПІ століттях і належала до генеральної старшини. Крім основного обов'язку - берегти і захищати (на війні) - бунчук, бунчужний виконував доручення, що стосувалися судових справ, дипломатичних зносин тощо.
- споруда, височина якої набагато більша за ширину; невелика споруда на кургані, що в ХVІ-ХVІІ століттях використовувалась в Україні для передавання гасел про небезпеку; башта фортеці або замку, що інколи правила за в'язницю.

Великий Луг - історична назва в ХVІ-ХVШ століттях дніпровських плавнів, де були розташовані Запорозькі Січі. На південь від Нікополя мав назву Базавлуг. "Січ - мати, Великий Луг-батько".

Виборні козаки - група українського козацтва, яка у XVIII столітті користувалася козацькими привілеями. Створена на підставі наказу 1735 року, за яким до козацьких компутів (списків) було внесено лише заможну верхівку (30 тисяч лівобережних і слободських козаків), а переважну більшість козаків перетворено на під помічників. Указ закріпив майновий поділ українського козацтва. Слобідських виборних козаків 1765 року було позбавлено козацьких привілеїв і перетворено на військових обивателів. Лівобережні виборні козаки втратили козацькі привілеї після офіційного запровадження кріпаччини 1783 року на Лівобережній Україні.

Виписні козаки - випищики - козаки, виключені з козацьких реєстрів (списків) польсько-шляхетським урядом у 1617, 1619,1625, 1630 та інших роках. Виписні козаки брали активну участь у козацьких повстаннях першої половини XVII століття проти гніту польської шляхти.

Військовий товариш - почесний титул, який у XVIII столітті присвоював гетьман України представникам козацької верхівки за воєнні заслуги. Ранг "військовий товариш" дорівнював сотникові.

Возний - судовий урядовець у Польщі, Литовському князівстві і в Україні (до XIX століття). В Україні возні були при Генеральному суді (генеральний возний), полкових, сотенних та інших судах.

Волока - поземельна міра в Польщі, Литві, Білорусії, Україні в ХVІ-ХVІІ століттях, встановлена "Установою на волоки" (в 1557 році). Мала 30 моргів (близько 16,8 га), була мірилом феодальних повинностей.

Гайдамаки - (від тур. haydamak - розбійник) - учасники народно-визвольної боротьби XVIII століття на Правобережній Україні проти польсько-шляхетського панування.

Гайдуки - 1. Слуги у великих магнатів та поміщиків Угорщини та Польщі ХVШ-ХІХ століть.
2. Партизани, які в ХV-ХІХ століттях вели збройну боротьбу проти турецьких поневолювачів.
- довга важка рушниця, якою були озброєні запорозькі козаки у ХVІ-ХVІІ століттях. Під час пострілу прикріплювалася до землі гаком; уражала ціль на відстані до 300 кроків.

Галера - дерев'яне гребне судно, було на озброєнні європейських та азіатських країн головним чином в середні віки (ХVІ-ХVПІ століття). Мало від 16 до 25 пар весел, 2 щогли. Вміщувало близько 200 чоловік, швидкість до 13 км/год.

Гарба - віз двоколісний, високий, або довгий чотириколісний в Україні.

Гарем - жіноче приміщення у мусульманському будинку; у переносному значенні - мешканки господаря дому.

Гармаші - у Запорозькому Війську спеціально підготовлені козаки, які займалися артилерійською справою.
- одна з форм козацької ради. Діяла головним чином під час визвольної війни українського народу 1648-1654 років.

Генеральна старшина - найвища адміністрація в Україні з часів визвольної війни українського народу 1648-1654 років. До складу генеральної старшини входили генеральні: обозний, суддя, підскарбій, писар, 2 осаули, хорунжий, бунчужний.

Герць - ратоборство, окремі сутички і поєдинки українських козаків з ворогом перед боєм.
- (начальник) - в Україні в ХVІ-ХVП століттях ватажки козацтва; в ХVII-ХVУIII століттях - воєначальник козацького війська, правитель України.

Голота - біднота, незаможний люд. Голота відігравала велику роль у антифеодальній визвольній боротьбі українського народу в ХVІ-ХVII століттях та інших періодах.

Городові козаки - назва українських козаків в офіційних документах другої половини ХVII-ХVIII століть. За Березневими статтями 1654 року кількість городових козаків була визначена в кількості 60 тисяч чоловік.

Гуляй-город - пересувна бойова споруда, зібрана з дерев'яних щитів з отворами для стрільби. Гуляй-городи застосовувалися запорозькими козаками.

Гута - назва промислового закладу для виготовлення скла і скляних виробів в Україні в XVI - першій половині XIX століття.
- на Запорозькій Січі ватажок нижчої військової одиниці - десятки.

Джура - зброєносець у козацької старшини в Україні в XVI-XVIII століттях.
- знаряддя тортур, застосовуване в Росії та західноєвропейських країнах в ХІV-ХVIII століттях. На дибу звинуваченого підвішували, викручуючи назад руки.
- історична назва в ХVІ-ХVІІ століттях незаселених степів Південної України, які межували з володіннями Кримського ханства.

Діброва - ліс на родючих ґрунтах, в якому переважає дуб із своїми супутниками: кленом, липою, берестом та іншими листяними породами.
- важлива особа на Січі, мав право ударами в литаври збирати козаків на січовий майдан на раду.

Думи - вид українського народного героїчного епосу. Думи виконували народні співці - кобзарі та лірники.

Ефес - держак холодної зброї (шаблі) з захисною дужкою (гардою), яка насаджувалася на шийку клинка.
- (охоронець ложа), кастрат, в мусульманських країнах, кастрований наглядач за гаремом.
- старовинний український і польський верхній чоловічий одяг заможного населення, переважно із сірого або синього сукна.
- важіль для піднімання води з колодязя. Поширений в багатьох країнах, зокрема в Україні.

Займанщина - земельна власність, набута правом першого зайняття вільної землі. Була поширена в малозаселених місцевостях Слобідської Лівобережної України і Запорозької Січі в XVI-XVIII століттях.
- старовинний український поясний буденний жіночий одяг. Складався з двох поздовжніх полотнищ вовняної тканини домашнього виробництва із зав'язками у верхній частині, які закривалися широким вовняним поясом.

Запорожжя - (сучасне Запоріжжя) - історична область в Україні, в ХVІ-ХVIII століттях назва виникла у зв'язку із заснуванням центру запорозького козацтва - Запорозької Січі.
- організація українського козацтва, що склалася в понизині Дніпра в першій половині XVI століття. Засновниками Запорозької Січі були українські селяни та козаки, які, щоб позбутися гніту феодалів, втікали і за Дніпровими порогами створювали укріплення - січі.
- українські козаки, які в ХVІ-ХVIII століттях перебували в пониззі Дніпра за Дніпровими порогами. Відігравали значну роль у визвольній боротьбі українського народу проти шляхетської Польщі та турецько-татарських агресорів, російських загарбників.
- назва хутора у запорозьких, а потім у чорноморських козаків, де козаки перебували, коли не було військових дій (особливо взимку). Перші фермерські господарства в Європі.
- звання, що надавалося в українському козацькому війську старшині та козакам з другої половини XVII століття. Значкові товариші берегли сотенні та полкові прапори-хоругви. Пізніше це звання надавалося синам полкової старшини.

Каптан - верхній чоловічий довгополий одяг, який носили в Україні до XX століття.
Каторга - вид турецького гребного судна - галери, на яке посилали засуджених, приковуючи їх біля весел на весь час відбуття покарання.

Кварта - одиниця вимірювання об'єму рідини і сипучих тіл у деяких країнах. В минулому в Україні - міра рідини.

Кварцяне військо - наймане військо в шляхетській Польщі ХVІ-ХVIII століть. Утримувалось за рахунок королівських прибутків. Польський уряд використовував кварцяне військо для придушення визвольної боротьби українського народу.
- кобиняк, сіряк, старовинний український чоловічий і жіночий верхній одяг. Шився з дебелого домотканого сукна темного або сірого кольору. Киреї - довгі і широкі, бо їх носили в негоду, а взимку одягали на верхній одяг.
- 1. Військовий козацький табір в Україні в ХVІ-ХVIII столітті.
2. Військове товариство запорозьких козаків, а також назва Запорозької Січі з її адміністративно-військовою системою управління.

Клейноди - військові знаки та атрибути влади старшин запорозького (XVI століття) козацтва. До клейнодів належали корогва (прапор), бунчук, булава, литаври тощо.
- стодола - господарська споруда для зберігання снопів, сіна, полови, а також молотьби.
- старовинний український струнно-щипковий музичний інструмент. У 80-х роках XVI століття в Україні кобзу витіснила бандура.
- українські народні співці, які супроводять свій спів грою на кобзі. Перші відомості про кобзарів (на Запорозькій Січі) -з XVI століття.
- фортеця, збудована в липні 1635 року на Дніпрі проти Кодацького порогу, щоб перешкодити втечі селян на Січ та ізолювати Запорожжя від України.
- чоловічий і жіночий верхній зимовий одяг.
- (козак- вільна людина) - військовий стан в Україні до 80-х років XVIII століття. В Україні козацтво з'явилося в другій половині XV століття.
- загальні козацькі збори, орган козацького управління в Україні в XVI-XVIII століттях. На козацькій раді вирішувались питання зовнішньої і внутрішньої політики, адміністративні, судові та військові справи; на них обирали і скидали гетьманів (на Січі - кошових отаманів).
- керівна верхівка українського козацтва. Виникла водночас із створенням козацтва і обиралася на козацькій раді.

"Козацьке право" - назва звичаєвих норм, на яких у Запорозькій Січі ґрунтувалися порядок виборів кошової, курінної паланкової старшини і порядок судочинства.

Козацькі суди - суди, що існували на території Лівобережної України в XVI-XVIII століттях (сільські, сотенні, полкові та Генеральний суд). Козацькі суди застосовували як норми звичаєвого права, так і норми законів різного походження.
- велике народно-визвольне антифеодальне повстання 1768 року на Правобережній Україні проти польського шляхетського гніту. Коліївщина походить, очевидно, від слів кіл або колоти, колій.

Коляд - давній різдвяний звичай (переважно в Україні), за яким молодь ходила по домівках і співала під вікнами або в хаті поздоровчі пісні-колядки.
- категорія найбіднішого селянства і міщанства в Україні в XV-XVIII століттях. Комірниками називали позбавлену власності бідноту, яка наймитувала і жила по чужих хатах та коморах. Комірники відбували панщину або платили грошовий чинш.

Комора - приміщення або окрема будівля, призначена для зберігання продуктів сільського господарства, а також окремих речей побутового чи господарського вжитку.

Копний суд - суд сільської громади в Україні та Білорусії, що виник у період раннього феодалізму. Скликалися самі зацікавлені або урядовці. Він присуджував штраф відшкодування збитків, тілесні покарання тощо. В деяких районах України проіснував до XX століття.
- давня міра зерна, рідини, поширена в Україні, Польщі, Литві в XV-XVIII століттях. В Україні корець являв собою мішок або мірку, які містили шість пудів пшениці або жита.

Коровай - обрядове весільне печиво у вигляді великого пухкого, круглого хліба. В Україні, а також у всіх слов'янських народів коровай символізував побажання щастя і добра молодим.
- шинок, заїзд, де також продавались спиртні напої.

Кошара - будівля для утримання овець і кіз.

Кошовий отаман - кошовий на Запорозькій Січі (XVI-XVIII століття), виборна особа, якій належала найвища адміністративна, військова та судова влада. Звичайно, кошовим отаманом обиралась особа, бажана для старшинської верхівки. Останнім кошовим отаманом був Петро Калнишевський.
- особа, яка провадила слідство, розглядала судові справи та чинила суд на Запорозькій Січі; найближчий помічник кошового отамана. Кошовий суддя обирався на військовій раді, звичайно на один рік. Вироки кошового судді затверджував кошовий отаман, смертні вироки - військова рада.

Кряж - одна з форм рельєфу поверхні землі. Має вигляд невисокої, слаборозчленованої витягнутої височини, або низьких пасом, які чергуються з горбами та увалами.
- верхній розпашний чоловічий і жіночий одяг заможного українського і польського населення XVI-XVIII століть.
- могила, земляний насип, рідше кам'яний. За часів існування Запорозької Січі на високих курганах біля переправ і в безлісих прикордонних місцевостях ставили сторожові вежі.
- 1. Військова одиниця Запорозької Січі, що складалася з кількох сот козаків.

2. Назва будівлі, в якій жили козаки.
- коливо - обрядова страва, поширена в українців. Готується з цілих зерен рису або пшениці, до яких додають ізюм або мед.
- одне з розгалужень Чорного шляху, яким кримські татари у XVI-XVIII століттях користувалися для грабіжницьких нападів на Поділля і Галичину. Починався від верхів'я Інгулу, перетинав річку Південний Буг, ішов на Поділля і поблизу Тернополя з'єднувався з Чорним шляхом.
- 1. У військовій справі - особливий бойовий лад у козацьких військах та кінноті, що застосовувався під час наступу.
2. В побуті - дощаний ослін у хаті.
- ароматична смола дерева босвелії. При спалюванні дає приємний запах. Застосовується при релігійних відправах.

Лан - поземельна міра в шляхетській Польщі та феодальній Литві, на загарбаних ними білоруських і українських землях (XVI-XVIII століття). Мала 30 моргів (16,8 га) і була основним мірилом феодальних повинностей. В Україні з 1557 року називалася волокою.
- грошовий податок у шляхетській Польщі та на загарбаних ними українських та білоруських землях в XVI-XVIII століттях. Одиницею оподаткування був лан. Розмір лану був від 30 до 150 грошів з лану за рік.
- наглядач за кріпаками у поміщицьких маєтках на Правобережній Україні до 1861 року.
- 1. Обсаджена деревами ділянка річкової долини, яка використовується головним чином як сіножать або пасовисько.
2. Береговий ліс з дуба, в'яза, липи, тополі, який у повінь щороку заливається водою.
- затоплені морем пригирлові ділянки річкових долин або балок. Утворюються внаслідок незначних опускань берегової смуги. Можуть бути відкритими і закритими (відокремлюються від моря вузькими піщаними косами або пересипами).
- тулумбас - ударний музичний інструмент, що складається з металевого казана і натягнутої на нього шкіри. В Україні відомий з кінця XV століття.

Лиштва - 1. Широка (до 10 см) вишивка, якою прикрашають край подолу української жіночої сорочки.
2. Всяка вишивка та облямівка сорочки або спідниці.
- історико-географічна область в Україні, розташована на схід від лівого берега Дніпра. В історичних джерелах назва Лівобережна Україна з'явилася після Андрусівського перемир'я 1667 року.

Ліжник - килим, призначений для вкривання ліжка, ковдра.

Лікоть - давня міра довжини. Лікоть дорівнює приблизно довжині ліктевої кістки людини. В Київській Русі, а пізніше в Україні і Білорусі та в Росії лікоть становив 455-474 мм.

Ліра - струнний музичний інструмент. В Україні ліра - струнно-клавішно-смичковий інструмент з колесом, яке крутиться і тертям об струни видобуває звук.

- народний музикант-співець, який акомпанує собі на лірі. Ліра в Україні з'явилася в XV-XVI століттях. Репертуар українських лірників становив в основному релігійні та жартівливі пісні, рідше історичні пісні та думи.
- приміщення для зберігання харчових продуктів. Здебільшого - окрема будівля, повністю або частково заглиблена в землю.

Магістрат - в Україні в містах, що мали магдебурзьке право - орган міського самоврядування. У складі магістратів були війт та бурмистр, райці (радники) і лавники (засідателі). Магістрати створилися в XV-XVII століттях та існували до другої половини XIX століття.

Магнати - великі землевласники, аристократична верхівка феодального класу в ряді країн Західної Європи, особливо в феодально-кріпосницькій Польщі та Угорщині. На території України магнати з'явилися в першій половині XVI століття.

Маєток - земельне володіння господарством - житловими і господарськими спорудами, підприємствами, лісами, ставками. За формами володіння маєтки поділялися на вотчину, бабизну, дідичність, майорат, помістя.

- 1. Площа, переважно базарна, відкрите місце в населеному місці, де збиралися люди.
2. В Україні - підприємства для куріння смоли.

Малоросійська колегія - орган, утворений Петром І 1722 року для контролю над діяльністю гетьмана та генеральної старшини з метою обмеження автономії України. Скасована 1727 року, поновлена 1764 року з метою остаточної ліквідації автономії України. Знаходилася в місті Глухові, підпорядкована сенату. Остаточно припинила діяльність в 1786 році.
- Центральна установа Російської держави, створена 1663 року для контролю над діяльністю гетьманського уряду Лівобережної України. Ліквідовано 1722 року.

Малоросія - назва України в офіційних актах царської Росії, яка відбивала великодержавну політику Російського царизму.

Мед - алкогольний напій, що його виготовляли в давнину в Україні з меду бджолиного.

- спеціально обладнане місце в українській селянській хаті для зберігання посуду і речей хатнього вжитку.
- податок, сплачуваний за перевезення товарів, про хід худоби через кордони певних територій. Перші відомості про мито на території сучасної України відомі в IX столітті.

Митра - головний убір вищого духовництва в деяких християнських церквах, який надівали під час богослужіння.

Митрополит - духовний сан у деяких християнських церквах; у православній - другий після патріарха.

Мичка - зв'язка конопляних або лляних волокон, приготовлених для пряжі.
- 1. Наймит, робітник у Запорозькій Січі в XVI-XVIII століттях.
2. Народна назва молодої неодруженої людини.

Молотьба - обмолот, вилучення плодів або насіння з колосся, волотей, кошиків, стрючків, головок, початків сільськогосподарських культур.

Морг - одиниця земельної площі в Польщі, Литві та на загарбаних ними українських землях у XVI-XVIII століттях.

Мортира - (ступа) артилерійська гармата з коротким стволом, пристосована для стрільби по закритих цілях. Відома з XV століття.

Мощі - рештки святих, що є предметом поклоніння віруючих католиків та православних.

Мурза - дрібні і середні феодали в татарських ханствах. Вперше зустрічається в документах XIV століття.

Мушкет - ручна вогнепальна зброя з ґнотовим затвором. Мушкет з'явився в Іспанії у 1521 році. Мушкетами озброювались запорозькі козаки.

Наказний гетьман - в Україні в XVII-XVIII століттях особа, яка тимчасово обіймала посаду гетьмана. Іноді наказний гетьман призначався для заступництва гетьмана, коли той вирушав у похід, або для очолювання війська, якщо гетьман залишався у своїй резиденції.

Намаз - п'ятикратна щоденна молитва у мусульман; один з головних обрядів ісламу.

Намисто - шийна, переважно жіноча, прикраса у вигляді нитки або шнурочка з нанизаними на них дрібними намистинами з янтарю, коралів, скла тощо. Намисто - частина українського національного вбрання.

Намітка - перемітка, старовинний український жіночий, святковий головний убір у вигляді вузького лляного, конопляного або шовкового полотнища, що ним заміжні жінки повивали голову, найчастіше поверх очіпка.

Невольницькі плачі - група найраніших українських народних дум XVI-XVII століть. В них відображено боротьбу українського народу проти турецько-татарського гніту. Тема страждання в неволі полонених козаків зумовила назву цих дум. Найвідоміші: "Плач невольників", "Маруся Богуславка" та інші.

Недоїмка - частина податку або іншого обов'язкового платежу, яка не сплачена у встановлений строк і підлягає сплаті.

"Непохожі" селяни - категорія залежного селянства в Україні XIV-XVI століть, які не мали права переходити від одного землевласника до іншого.

Нереєстрові козаки - українські козаки, за якими польсько-шляхетський уряд не визнав козацьких прав і привілеїв.

Низ - назва території в XVI-XVІІI століттях по нижній течії р. Дніпра, де селилися запорожці.

Обжинки - свято завершення збирання врожаю.

Облога - спосіб оволодіння фортецею шляхом оточення її військами і проведення приступової атаки. Мистецтвом облоги добре володіли українські козаки.

Обложна техніка - знаряддя та пристрої, що застосовувалися військом під час облоги фортеці. Різні види обложної техніки (таран, гуляй-город, штурмова драбина) застосовували українські козаки.

Обозний - виборна службова особа, що обіймала одну з найвищих посад в Україні в XVII-XVIII століттях. Були генеральний обозний і полкові обозні. Обозний керував артилерією, відав організацією війська тощо.
- назва низовинних заболочених луків.
- примусові побори з селян-кріпаків, що їх стягували поміщики в натуральній або грошовій формі.

Обряди - встановлені звичаї дії, пов'язані з побутовими традиціями або релігійними віруваннями.
- шкура, знята з дорослої вівці.
- 1. Рабиня або служниця в гаремі.
2. Наложниця.

Око - в Україні око було здебільшого одиницею ваги (близько трьох фунтів), а часом - одиницею об'єму рідини (від 1 до 1,5 літра).

Оксамит - бархат - один з видів ворсевої тканини з щільним коротким ворсом з натурального шовку. Використовують для виготовлення одягу, оздоблення приміщень тощо.

Опанча - старовинний український довгополий верхній чоловічий та жіночий одяг з рукавами.

Опришки - учасники народно-визвольної боротьби на Галичині, Закарпатті, Буковині проти феодально-кріпосницького гніту у XVI - першій половині XIX століть. Вперше згадується в документах у 1592 році.
- об'єднання кількох племен кочівників; у середні віки - ставка хана, столиця феодальної держави.

Осавул - виборна службова особа, яка обіймала одну з адміністративних посад в Україні в XVI-XVIII століттях. Були осавули генеральні, полкові, сотенні.

Осада - застаріла українська назва поселення; назва садиби з деяких районах України.

Отава - трава, що відросла після скошування або випасу тварин.
- виборний ватажок війська, начальник збройного вагону у козаків. Існували в Україні в XVI-XVIII століттях (кошові, курінні, городові, сотенні та сільські отамани).

Отара - стадо овець, що його виділяють для стійлового або пасовищного утримання. Розмір отари від 100 до 1000 голів і більше.

Очіпок - старовинний головний убір заміжньої жінки, котрий шили з тканини.

Паламар - один із нижчих служителів православної церкви, який під час відправи супроводить священика і прислуговує йому.

Паланка - адміністративно-територіальна одиниця (округ) в Новій Січі (1734-1775). Було вісім паланок. Очолював паланку полковник, призначений кошовою старшиною.

Палаш - холодна зброя з довгим прямим двосічним клинком, що вкладається в піхви.

Панцер - частина бойового спорядження воїна для захисту тулуба від ударів зброї. В Україні в XVI - першій половині XVII століть суцільні металеві панцері виготовлялися для потреб польського війська. Іноді їх носила козацька старшина.

Панцерні бояри - панцерні слуги - феодально-залежні селяни в Україні в XV - першій половині XVI століть, які перебували на військовій службі Великого Литовського князівства. У другій половині XVI століття перетворені на державних селян.
- дармова примусова праця закріпачених селян у господарстві поміщика.
- ділянка, де розташовані вулики з бджолами і пасічні будівлі.

Пасовисько - пасовище, випас, ділянка землі з трав'яною рослинністю, призначена для пасіння тварин.

Патріарх - глава церкви, найвищий церковний титул, головним чином у православних церквах. Титул патріарха було встановлено в 451 році на Халкедонському церковному соборі.

Пахолок - у феодальній Польщі в XVI-XVIII століттях та українських землях, загарбаних Польщею, панський слуга, часто молодий хлопець. Пахолками називалися також слуги в польсько-шляхетському війську, значна частина яких походила з українських селян-кріпаків.
- титул військових та цивільних урядовців в Османській імперії.
- в Україні архаїчний післявесільний звичай, за яким родичі молодої після першої шлюбної ночі йшли з відповідними обрядовими піснями на частування до хати молодого.
- обліг-поле, що заросло трав'янистою рослинністю внаслідок тривалого виключення його з сільськогосподарського використання.

Пересип - природний вал з гальки чи піску, який відокремлює лиман чи невелику затоку від відкритого моря.
- металевий або гумовий предмет з нарізними знаками для відтворення їх на сургучі, воску або за допомогою фарби на документах. В Україні з XVII століття печатки були у вжитку у гетьманів, у Генеральській військовій канцелярії, в Запорозькому Війську.

Писанки - пофарбовані або орнаментовані курячі яйця. Виготовлення писанки пов'язане з дохристиянським народним звичаєм зустрічі весни.

Пищаль - 1. Рушниця, була на озброєнні українських козаків і російських військ XV-XVII століть.
2. Гармата, застосовувалась при облозі фортець і в польовому бою.
- незаможна категорія українського козацтва XVIII століття, що була неспроможна відбувати військову службу за свій рахунок. Підпомічники повинні були виконувати такі самі повинності, як і посполиті селяни, але в половинному розмірі, а також постачати військовий провіант, фураж і обробляти землі виборних козаків під час їхнього перебування на військовій службі. У 1783 році підпомічними були прирівняні до державних селян.

Підскарбій - генеральний підскарбій в Україні в XVII-XVIII століттях - особа, котра належала до генеральної старшини і відала фінансами козацького війська.
- категорія залежного селянства в Україні XVI-XVIII століть. Підсусідки не мали власності і за користування житлом працювали в господарстві своїх хазяїв. У 1783 році більшість підсусідків були перетворені на кріпаків.
- різновидність довгого полегшеного списа (2-3 м.) з гострим металевим наконечником. Піками були озброєні українські козаки в XVI-XVIII століттях.

Пікінерські полки - військово-поселенські полки в Україні, створені царським урядом для оборони Йоворівської губернії від нападів кримських татар і турків. Пікінери були озброєні рушницями та списами.

Пірнач - давньоруська ударна зброя, що являла собою металеву головку з гострими виступами-перами, посаджену на дерев'яне держало: згодом знак влади воєначальників. У запорозькому і городовому козацьких військах пірнач був знаком влади полковників.

Пістолет - пістоля, ручна вогнепальна зброя, з'явилася в Європі і Азії в XVI столітті.
- футляр, в якому зберігають холодну зброю (шаблю, кинджал т. ін.). Носять збоку чи на поясі.
- один з основних і найдавніших родів військ, головною ознакою якого було пересування і ведення бою пішим порядком. В Україні в XVII столітті була основною частиною селянсько-козацького війська.
- надмірно зволожені, часто заболочені ділянки заплавних терас річкових долин. Характерні для рівнинних річок. В Україні є в долинах Дніпра, Дністра, Інгульця.

Пластуни - особливий склад спеціальних піших команд і частин Чорноморського та Кубанського козачих військ в XIX - на початку XX століть. Спеціалізувались на сторожовій службі в очеретах і плавнях, де пересувались поповзом.
- давній український поясний жіночий одяг з різнокольорової, узорчастої, переважно вовняної, тканини.
- глибока ділянка русла рівнинної ріки. Лежить між двома мілкими ділянками - перекатами.

Поволовщина - один з прямих феодальних податків на загарбаних Литвою і Польщею українських землях у другій половині XIV - першій половині XVII століть. Поволовщину сплачували всі без винятку селяни в розмірі від 4 до 60 грошей залежно від стану господарства. Ліквідовано на початку визвольної війни 1648-1654 років.

Подимне - один з податків у XV-XVI століттях в Україні.

Показанщина - податок в Лівобережній Україні в другій половині XVII - на початку XVIII століть, що стягався на користь гетьманської адміністрації за право варити горілку на продаж.
- покуття - за давнім народним звичаєм почесне місце (куток) в українській селянській хаті, де стояла скриня або стіл. На покутті сідали голова сім'ї, молоді на весіллі або найповажніший гість.

Полк - адміністративно-територіальна і військова одиниця в Україні, створена в 1648 році.

Полкова рада - орган полкового самоврядування в реєстровому, а пізніше - городовому козацькому війську в Україні в XVII-XVIII століттях.

Полкова старшина - орган управління полком в Україні з часів визвольної війни українського народу 1648-1654 років, що поряд з полковником і під його керівництвом здійснював адміністративну військову та судову владу на території полку. До складу полкової старшини входили: полковий обозний, писар, осавул, суддя, хорунжий.
- в Україні в XVII-XVIII століттях суд, що діяв на території полку, розглядав кримінальні та цивільні справи. Складався з полкової старшини. Звичайно, головував полковий суддя, проте вирішальний голос завжди мав полковник.
- в XVI-XVIII століттях в Україні - одна з найвищих посад козацької старшини.
Поплечники - селяни у феодальній Литві та на загарбаних нею українських землях у XIV - першій половині XVI століть. Були особисто вільними, але не мали власної землі. Жили в державних маєтках і за користування землею виконували феодальні повинності. Пізніше були перетворені на державних селян або поміщицьких кріпаків.
- мілководні кам'янисті ділянки річища, що характеризуються великим спадом і швидкою течією. Утворюються головним чином у місцях перетину річкою стійких щодо розмиву порід.

Посаг - придане, рухоме й нерухоме майно, що виділяється батьками дочці в разі її одруження. Посаг називали також і віно.
- форма земельного орендного володіння (державного маєтку) в Росії, Україні, Польщі в XVIII - першій половині XIX століть. Передавалася в оренду державою з приписаними до маєтку селянами.

Посесор - орендар державного маєтку разом з приписаними селянами.

Посполиті селяни - назва селянства Лівобережної і Слобідської України другої половини XVII-XVIII століть. Поділялась на ряд груп: селяни вільних військових сіл, рангові, магіст-рацькі, монастирські, приватновласницькі.
- церковний обряд при хрещенні або освяченні на церковнослужителя: супроводиться стрижінням волосся, що символізує підкорення християнина божій волі.

Потужники - категорія селянської бідноти в Україні і в Білорусії у XV-XVI століттях. Позбавлені власності потужники наймитували у заможних селян. За суспільним становищем були близькими до підсусідників і комірників.

Поховання - похорон, звичаї, пов'язані з різними способами і обрядами поховання полеглих. В Україні за народним обрядом поховання супроводилось голосінням і завершувалось поминками.

"Похожі" селяни - феодально залежні селяни в Україні, Білорусії і Литві в XV-XVI століттях. Формально були вільними. Мали право розраховуватись з феодалом, одержати від нього дозвіл на вихід. Поступово перетворилися на кріпаків.

Правобережна Україна - історична назва в другій половині XVII-XVIII століттях, частина території України на правому березі Дніпра.
- символ військових сил: складається з держака та полотнища з одного або кількох кольорів з певним зображенням. Українське козацтво в XVI-XVII століттях вважало як прапор військовий корогви-полотнища малинового кольору з певним зображенням.

Пристольне свято - храм, свято на честь святого, якому присвячена дана церква.

Причілок - зовнішня бокова частина хати.
- у православній церковній ієрархії - старший диякон.

Протоієрей - звання старшого ієрея (священика) в православній церкві.

Прочани - богомольці, що ходять на прощу (прощення гріхів богомілля) до "святих" місць.

Прядка - домашній верстак, призначений для прядіння. Прийшла на зміну веретену. Прядка з ручним і ножним приводом відома з XV століття.

Путні бояри - путники, в українських землях у складі Литви в XV - першій половині XVI століть військові службові люди, які займали проміжне становище між державними селянами і дрібною шляхтою, і були близькими до панцерних бояр. Більшість путних бояр злилася з землянством, частина ввійшла до складу реєстрових козаків.

П'ядь - найменша старовинна народна міра довжини у слов'янських народів, що дорівнювала відстані між великим і вказівним пальцями (мала п'ядь) або між великим пальцем і мізинцем (велика п'ядь). В Україні становила чверть аршина.
- на Запорозькій Січі (до 1775 року) та Лівобережній Україні (до 1663 року) - загальні збори козаків; дорадчий орган при гетьманові.
- в Україні в XVII-XVIII століттях вузький дорадчий орган при гетьманові, створюваний із складу ради старшин. Вперше почали скликати за гетьмана Богдана Хмельницького.
- напівофіційний орган Запорозької Січі, що здебільшого називався старшинською сходкою. В XVIII столітті фактично перетворилась на найвищий орган влади Запорозької Січі.
- в Україні у XVII-XVIII століттях дорадчий орган при гетьманові, до складу якого входила старшинська верхівка - вся генеральна старшина. З другої половини XVIII століття почала присвоювати собі права Генеральної військової ради, зокрема, право обрання гетьмана.

Райця - виборчий член магістрату в містах України за феодального ладу, радник.
- подарунки, данина грішми або натурою, що її збирали на Лівобережній Україні в першій половині XVIII століття, з козаків, селян і міщан на користь старшинської та міської адміністрації. Ральці вважалися добровільними дарунками.
- в Україні ранги виникли в середовищі козацької старшини водночас із створенням козацтва в другій половині XV століття.
- в Україні в XVII-XVIII століттях земельні володіння, що надавалися гетьманом або царем козацькій старшині "на ранг", тобто, як винагорода за службу на час перебування на тій чи іншій посаді; форма землеволодіння в Україні.

Рангові селяні - залежні селяни на Лівобережній та Слобідській Україні в другій половині XVII-XVIII століть, які жили в рангових маєтностях. Відбували феодальні повинності на користь козацької старшини. Були перетворені на кріпаків або стали державними селянами.

Ратуша - в Україні в XVIII-XIX століттях один з органів міського самоврядування, що відав також судовими та фінансовими справами.
- наймане військо, сформоване Польським урядом в 1572 році з українських козаків. Наймані козаки були записані в окремий реєстр (список), звідси й дістали назву. Зобов'язані були відбувати за свій кошт військову службу.

Рейтари - наймана кіннота в XVI-XVII століттях в арміях Західної Європи.

Ридван - у XVIII - на початку XIX століть велика карета для далеких подорожей, що була запряжена 6-12 кіньми.

Риндзівки - українські обрядові величальні пісні, раніше виконувалися лише під час великодених свят. Близькі до колядок.

Різдво - одне з головних християнських свят в честь народження Ісуса Христа. Святкується 7 січня.

Рогатина - холодна зброя у вигляді ножа, насадженого на довгий дерев'яний держак (1,5-3 м).

Рудня - виникла в XIV-XVII століттях на місцях видобування і обробки болотяних залізних руд.

Рушник - українська декоративна традиційна тканина. Рушниками оздоблюють житло, вони є невід'ємною частиною народних обрядів. Орнамент, розташований на кінцях до середини, переходить в легкий візерунок.

Сагайдак - футляр для лука і стріл.

Сажень - стара українська міра довжини. До XVIII століття величина сажня не була сталою. З XVIII століття сажень дорівнював трьом аршинам (2,134 м).

Сап'ян - тонка м'яка шкіра різних кольорів, виготовлена звичайно з козлових шкір. Використовують для взуття, книжкових оправ.

Свита - свитка, сіряк, старовинний український розстібний довгополий верхній одяг з рукавами.

Сволок - головна дерев'яна балка, що на неї спирається конструкція стелі, зокрема в старих сільських хатах. Сволок звичайно відкритий і часто оздоблений різьбленням або пофарбований.

С вятці - місяцеслов, календарний список християнських святих та свят на їх честь.

Священник - ієрей, у православній церкві сан служителя, що править церковну службу та релігійні обряди.

Сеймики - у Польщі і Литві в XV-XVIII століттях з'їзди шляхти, що відбувалися по воєводствах і землях: вирішували най важливіші справи місцевого значення.

Селяни-данники - категорія феодального залежного селянства в Литовській державі і на загарбаній нею Північній Україні в XV-XVI століттях. За користування землею сплачували серебщину й натуральну данину. В XVI столітті перетворені на державних селян і поміщицьких кріпаків.

Сераль - перекручена назва палацу, гарему турецьких султанів.
- козаки найманих піхотних полків у Лівобережній Україні в XVII - на початку 20 років XVIII століття. Були на утриманні гетьманського уряду. Несли охоронну службу, у 1726 році були ліквідовані.

Серебщини - грошова дань, грошовий податок в Україні у XV-XVI століттях, який сплачували селяни-данники за користування землею. Існували до XVI століття.

Серпанок - 1. Легка, прозора, бавовняна тканина.

2. Легке жіноче покривало, головний убір заміжньої жінки або нареченої.

Сириця - недублена шкіра, переважно яловича, свиняча або верблюдяча. Виготовляють паси, частини упряжі.

Сільський суд - в Україні в XVII-XVIII століттях суд на території села, що розглядав в основному дрібні кримінальні і цивільні справи козаків і селян, які мешкали в даному селі.

Сірома - козацька біднота на Запорозькій Січі в XVI-XVIII століттях.

Січова (військова ) рада - найвищий орган влади в Запорозькій Січі у XVI-XVIII століттях. Брали участь у січовій (військовій) раді всі козаки.

Січовик - козак Запорозької Січі.

Слобода - поселення в Україні, жителі яких звільнялися від феодальних повинностей і податків (тимчасово на 15-30 років).

- в Україні в XVH-XVIII століттях суд на території сотні, що розглядав кримінальні та цивільні справи.

Сотник - особа, яка очолювала сотню в Україні у XVII-XVIII століттях. Спершу обирався козаками, згодом призначався гетьманом або царем з більших землевласників.

- категорія феодально залежних селян Галичини XIV-XVI століть. Формально вважалися вільними і жили у королівських маєтках, за користування землею відбували феодальні повинності. В XVI столітті були перетворені на кріпаків.
- адміністративно-територіальна і військова одиниця в Україні в XVII-XVIII століттях. Складова частина полку.

Спис - колюча або металева зброя у вигляді держака і наконечника.

Стадія - 1. Щорічний натуральний податок в Україні XIV-XVI століть, що стягувався на утримання великокнязівського двору і урядовців.
2. Натуральний податок з селян у Польщі та на загарбаних нею українських землях у другій половині XVI-XVII століть, який витрачався на утримання польського війська.

Стріли - дерев'яні палички з наконечником, що застосовувались при стрільбі з лука, арбалета.

- постійне піше військо в Російській державі другої половини XVI-XVII століть. Комплектували добровольцями з міської бідноти та вільних селян. Ліквідоване в 1698 році.
- старовинне (гребне або вітрильне) дерев'яне судно, пристосоване для плавання по річках.

Супряга - старовинна форма спільної праці української селянської бідноти, за якою кілька селянських дворів об'єднували робочу худобу й реманент для виконання сільськогосподарських робіт.

Сутана - довгий верхній одяг католицького духовенства, який носять поза церковною відправою.

Сябри - категорія залежних селян в Україні, Литві, Білорусії в період феодалізму. Спільно володіли і користувалися земельними угіддями. В XVI-XVII століттях сябринне землеволодіння перетворилося у подвірно-спадкове.

Таран - старовинне знаряддя облоги - колода з металевим наконечником для руйнування стін, воріт і башт фортець.

Тік - спеціально підготовлений майданчик для обмолоту і очищення зерна.

Толока - 1. Старовинна форма трудової взаємодопомоги односельчан у виконанні термінових або трудомістких робіт.

2. Угіддя, виділене для випасу худоби.

Торбан - український народний струнний, щипковий, музичний інструмент. За побудовою близький до бандури. На торбані 30-40 струн. Поширений був в Україні з першої половини XVIII - до кінця XIX століття.

Тропак - український народний танець, за характером виконання близький до гопака.

Улани - вид легкої кавалерії. Вперше улани з'явилися в XIII-XIV століттях у війську монголо-татар, а з XVI століття - в європейських арміях.

Улус - вид племен, поселень, феодальних державних утворень у народів Центральної і Середньої Азії та Сибіру в минулому.

Універсал - роз порядний акт, що його видав у XVII-XVIII століттях у феодальній Польщі король, а в Україні - гетьман.

Унія церковна - об'єднання православної і католицької церков, проголошене наприкінці XVI століття в Бресті.

Фільварок - у феодальній Польщі, Литві, Білорусії та в Україні комплекс земельних угідь, на яких власник-поміщик вів власне господарство.

Фіміам - запашна речовина для обкурювання, ладан.

Халупники - бідні безземельні селяни і міщани в Україні, Білорусії та Литві в другій половині XVI - першій половині XIX століття, які мали лише власні хати (халупи). Виконували пішу панщину - 25 піших днів на рік, займалися ремеслом або наймитували.

Хан - титул феодальних правителів у багатьох країнах Сходу.

Хороми - в Україні за феодалізму - великий житловий дерев'яний будинок, що здебільшого складався з окремих будівель, з'єднаних з сіньми і переходами.

Хорунжий - у XVII-XVIII століттях в Україні - особа, що входила до складу генеральної старшини і виконувала головним чином функції інспектора військової справи. В полках і сотнях відали стройовою частиною. На хорунжого покладалася: також охорона великого полкового і малого прапора.

Храмове свято - храм, християнське свято, вшановування якогось святого чи певної релігійної події, на честь яких названо місцевий храм (церкву).

Хутір - сільське, часто однодвірне поселення. У запорозьких, а пізніше у чорноморських і частини донських козаків були хутори - зимівники.

Церковні селяни - селяни-кріпаки в українських та інших землях, які належали патріархові, архієрейським домам, монастирям і церквам.

Чайка - бойовий човен запорозьких козаків. Довжина 18-20 м, ширина 3-3,5 м, висота 3,5-4 м. Основою чайки був видовблений з верби або липи стовбур, який обшивали дошками. На чайці було два керма (на кормі і носі), двадцять-тридцять весел і щогла. Вміщав 50-60 чоловік із зброєю і провіантом.

Часослов - у християнських церквах богослужбова книга, що містить тексти релігійних пісень та молитов для щоденних церковних відправ.

Челядь - в Україні челяддю називали наймитів козацької старшини, а подекуди також молодь - учасників весілля.

Четверик - давньоруська міра об'єму сипучих продуктів. Вживався до початку XX століття. Величина четверика змінювалася від 26,112 л до 26,240 л.

Четвертування - один із видів смертної кари, що застосовувався за феодалізму і полягав у розсіченні засудженого на чотири частини або у послідовному відтинанні рук, ніг, голови.

Чинбарство - давній кустарний промисел, вичинка шкіри тварин.

Чинш - натуральний або грошовий податок, що його платили поміщикам або державі у феодальний період особисто вільні чиншові селяни за земельні угіддя, які були закріплені за ними на умовах безстрокового спадкового користування.

Чиншові селяни - позбавлені земельної власності особисто вільні селяни, які за користування державними або поміщицькими землями платили чинш.

Чорний шлях - стратегічний шлях, яким користувалися кримські татари, при нападах на Правобережну і Західну Україну та Польщу в XVI-XVII століттях. Починався з Перекопу, перетинав пониззя Дніпра, проходив між верхів'ями Інгульця, Тясмину і Росі у напрямку Умані, Тернополя до Львова.

Чубук - порожнистий стрижень (звичайно дерев'яний), на який настромлюється люлька для тютюну.

Чумаки - категорія населення в Україні в XV-XIX століттях, яка займалася візницько-торговельним промислом.

Шабля - холодна зброя із зігнутим лезом. Перші шаблі з'явилися у степових кочовиків Східної Європи та Середньої Азії у XVIII столітті. З X століття відома в Київській Русі. З кінця XVI століття стала зброєю кінноти. Була на озброєнні як піших, так і кінних запорозьких козаків.

Шаг - в Україні назва монети вартістю півкопійки.

Шагрень - м'яка вичинена шкіра, виготовлена зі спинної частини шкур кіз, овець або коней. З шагрені виготовляли взуття, нею оббивали меблі тощо.
- злий дух, диявол.

Шанці - загальна назва земляних укріплень (окопів) різних видів у Росії і в Україні з XVIII - і до початку XIX століття. Часто застосовувались українськими козаками.

Шарварок - додаткова до панщини феодальна повинність по будівництву і ремонту мостів, шляхів, гребель, панських будинків.

Шляхта - дворянство у феодальній Польщі, Литві та на загарбаних ними українських і білоруських землях. Виникла в період феодальної роздробленості як нижча верства феодалів (шляхтичів), зобов'язаних відбувати військову службу.

Штоф - давня одиниця вимірювання об'єму рідини, що її застосовували в Росії і в Україні, до запровадження метричної системи мір. Один штоф = 1,2299 л.

Щербет - східний прохолодний напій з фруктових соків з цукром.

Юхта - шкіра, вичинена здебільшого розчинним дубленням. Виготовляють зі шкір великої рогатої худоби, коней, свиней.

Яничари - регулярна піхота в Туреччині в XIV - на початку XIX століть. З XV століття яничари комплектувались з представників християнських народів Османської імперії. Були підпорою влади турецьких султанів. З XVI століття перетворилися на замкнену військову касту, яка відігравала значну роль у державних справах країни.

Ярмарки - періодичні торги, що проводяться в певному місці і в певний час. Регулярне проведення ярмарків почалося приблизно в X столітті.

Ярмо - упряж для робочої великої рогатої худоби. Ярмо надівають тварині на шию або на лоба. Ярма бувають одинарні і парні.

Ясир - бранці, що їх захоплювали турки і татари під час розбійницьких нападів на українські, російські та польські землі з XV століття до 60-х років XVIII століття. Бранців продавали на невільницьких ринках Кафи, Гезлея, Бахчисарая.

Ятаган - холодна зброя, середня між шаблею і кинджалом, має фігурний вигин, лезо увігнуте. За середньовіччя поширений у народів Середньої Азії, зокрема у турків. Трофейними ятаганами нерідко користувалися запорозькі козаки.

Ятір - ставне риболовне знаряддя типу пастки, що його вставляють на дно водойми. Являє собою сітку, натягнуту на обручі, діаметром 0,5-1,5 м.

Джерело: Козацький словник школяра / Упорядник Великий О.І. - Дніпропетровськ : Пороги, 2002. - 40 с.

Переведення в електронний вигляд: Волкова К.Ф.
На нашому сайті Ви можете дізнатися більше про козацтво:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
азовське козацьке військо

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
виборні козаки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
військовий товариш

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
генеральна військова рада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
генеральна старшина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
городові козаки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
запорозька січ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
запорозькі козаки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
значковий товариш

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кварцяне військо кобзарі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
козацька рада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
козацька старшина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
козацьке право

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
козацькі суди

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кошовий отаман

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кошовий суддя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кучманський шлях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лівобережна україна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
малоросійська колегія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
малоросійський приказ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наказний гетьман

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
невольницькі плачі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
непохожі селяни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нереєстрові козаки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
панцерні бояри

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
підпомічники

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пікінерські полки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
полкова рада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
полкова старшина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
полковий суд

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
посполиті селяни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
похожі селяни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
правобережна україна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
прапор військовий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пристольне свято

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
рада генеральної старшини

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
рада січової старшини

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
рада старшини

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реєстрові козаки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
селяни-данники

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сільський суд

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
січова (військова ) рада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сотенний суд

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
унія церковна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
храмове свято

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
церковні селяни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
четвертування

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
чиншові селяни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
козацький словник школяра

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацький словник школяра

# data[].attributes.attachment_link.description
Упорядник статті: Великий О.І. Щоб збудувати незалежну Україну, треба добре знати її історію. І яскравою сторінкою в ній є кількасотрічна боротьба українського козацтва проти іноземних загарбників. В минуле відійшла та епоха. Але козацькі літописи зберегли для нас повідомлення про той героїчний час, про гетьманів і кошових отаманів, про невмирущу славу лицарів Запорожжя.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
BookOpt - интернет магазин книг, канцтоварів за низькими цінами

# data[].attributes.attachment_link.title
Легенди про козаків. Читаю сам

# data[].attributes.attachment_link.description
"Легенди про козаків" - книга захоплюючих пригодницьких оповідок, створених чудовою українською письменницею Еліною Заржицькою. Її герої - хоробрі козаки, брава козачка Стеша, звитяжні січовики - стають до бою зі злом і долають смертельну небезпеку. Пропонуємо тобі, маленький читачу, зануритися у світ читання й зустрітися з дивовижними героями цієї книги.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Відеопрезентації

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацький одяг. У що ж були одягнені козаки?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Покрову Пресвятої Богородиці - одне з головних церковних свят - українці відзначатимуть у понеділок, 14 жовтня. Крім того, на цю дату припадають такі значущі для всього народу свята, як День українського козацтва та День захисника України. Ще в давнину Богородицю вважали покровителькою запорозьких козаків і всіх українських збройних формувань.

Напередодні свята OBOZREVATEL підготував інформацію про започаткування важливих для української держави дат.

14 жовтня - День захисника України

День захисника України - порівняно молоде свято. Його відзначення було започатковане п'ятим президентом України Петром Порошенком. Відповідно до Указу, це зроблено "з метою вшанування мужності та героїзму захисників незалежності й територіальної цілісності України, військових традицій і звитяг українського народу, сприяння подальшому зміцненню патріотичного духу в суспільстві". Так, президент скасував святкування Дня захисника Вітчизни 23 лютого. Це свято було відомим як День Радянської армії й Військово-морського флоту.

Свято Покрови Пресвятої Богородиці - річниця створення УПА

Своєю покровителькою Богородицю називали й воїни Української повстанської армії (УПА), адже саме цю дату вважають днем її заснування. Свято не відзначалося у радянський період. Утім, третій президент незалежної України Віктор Ющенко своїм Указом відновив святкування річниці створення УПА саме 14 жовтня на Покрову.

Пресвята Богородиця - покровителька українського козацтва

Окрім Дня захисника України, 14 жовтня відзначається ще й День українського козацтва. Так, запорізькі козаки вважали Богородицю своєю заступницею і в кожному січовому таборі будували Покровську церкву, а в походи завжди брали ікону Покрови Пресвятої Богородиці. Козаки не йшли в походи й не починали важливих подій, не помолившись перед іконою своєї покровительки. Крім того, вони настільки глибоко й щиро шанували образ Покрови Божої Матері, вірили у її силу й урочисто святкували цей день, що у народі закріпилася й друга назва свята - Козацька Покрова.

У календарі національних свят День українського козацтва був встановлений відповідно до Указу Президента України від 7 серпня 1999 року, "враховуючи історичне значення і заслуги Українського козацтва у ствердженні української державності та суттєвий внесок у сучасний процес державотворення".

Раніше OBOZREVATEL повідомляв про те, якою очікується погода в жовтні та скільки днів відпочинку буде в українців цього місяця.

Ти ще не читаєш наш Telegram? А даремно! Підписуйся

# data[].attributes.attachment_link.title
14 жовтня: свято Покрови, День захисника України та День козацтва

# data[].attributes.attachment_link.description
Покрову Пресвятої Богородиці - одне з головних церковних свят - українці відзначатимуть у понеділок, 14 жовтня. Крім того, на цю дату припадають такі значущі для всього народу свята, як День українського козацтва та День захисника України. Ще в давнину Богородицю вважали покровителькою запорозьких козаків і всіх українських збройних формувань.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Морські походи запорозьких козаків - серія морських походів Війська Запорізького проти Османської імперії та Кримського ханства основною метою яких було звільнення полонених побратимів яких мусульманські народи продавали у рабство . Найуспішніші походи були здійснені під проводом Петра Сагайдачного

1616 року запорожці на "чайках" під проводом гетьмана Петра Сагайдачного знищують османський флот і захоплюють Кафу

Козаки дуже ретельно готувалися до морських походів. Окрім зброї та військових припасів, запорожці запасалися одягом і харчами (найчастіше соломахою, сухарями, копченим м'ясом, крупами). [джерело? ]

Найбільше наприкінці XVI - на початку XVII століття а також раніше, українські землі постійно зазнавали грабіжницьких набігів із півдня, а Чорне море з 1470-х років, майже повністю контролювала Османська імперія. Річ Посполита (до складу цієї держави тоді входили й українські землі) не могла захистити своїх південних кордонів, оскільки не мала власного флоту та вела безупинні війни з Волощиною, Московією, Швецією. Тому український народ і, зокрема козацтво, мусили захищатися і боротися за панування над Чорним морем з Османською імперією, самі. Протягом перших двох десятиліть XVII століття, українські козаки здобули блискучі перемоги в боротьбі з Османською імперією та Кримським ханством.

Перший відомий похід українських козаків на чайках відбувся 1492 року на фортецю Тягинь (колишній замок Тягин Вели́кого кня́зівства Лито́вського, Руського, Жемайтського та інших земель, яким згодом заволодів Кримський ханат), де вони захопили та потопили османський корабель. З роками козацькі сили зростали, зміцнювався лицарський дух тож запорожці стали дуже серйозною військовою силою вже у XVII столітті, і як помсту за татарські навали, українські козаки самі почали здійснювати відплатні походи.

Кінбурнська протока - вихід в Чорне море

Спочатку козаки як спільнота, можливо не ототожнювали себе з Україною-Руссю, та напевно не дуже переймалися православною вірою й виступали майже як наймане військо і за гроші та трофеї, які йшли на прожиття та переозброєння війська запорозького, виконували побажання українських магнатів, зокрема Костянтина Острозького, австрійського уряду (у ті часи Габсбурзька монархія інколи таємно використовувала козаків, щоб ослабити тиск Османської імперії на їх власні кордони), польського короля, московського царя, семигородського князя або інших можновладців. До того-ж папа Климент VIII також був дуже захоплений планами східної ліги проти османів і заохочував козаків до походів. Пізніше свідомість запорожців змінилася, отже ще 1580 року, через польську нунціатуру козацькі ватажки подавали папській курії, плани "грандіозних воєнних операцій проти турка" оскільки вважали що османи незаконно захопили колиску православного християнства Константинополь і що його треба відбити назад. Також відомо, що представники Ліги християнської міліції, вели переговори про вступ до неї, із Військом Запорозьким на чолі з Петром Конашевичем-Сагайдачним.

Майже всі великі походи на морі й суші очолював легендарний Петро Конашевич-Сагайдачний і його соратники. [джерело? ] За військовий талант і мужність козаки обирали Сагайдачного гетьманом кілька разів.

Спрямовуючи козацтво на активну наступальну боротьбу проти Османської імперії, у якій найпершу роль відіграли чорноморські козацькі походи, Петро Конашевич-Сагайдачний домігся збільшення запорозької флотилії. Кількість чайок у ній досягала кількох сотень. Мета стратегії морських походів, розробленої Петром Сагайдачним, полягала у веденні бою на теренах ворога. Основним напрямком козацького наступу були береги Малої Азії. Це мало послабити економічну та військову міць Османської імперії. Козаки мусили звільняти з османсько-кримськотатарської неволі бранців. Вони атакували декілька фортець одночасно, але основного удару завдавали найбільшому центрові. Вони намагалися знищити османський флот у портах і на морі.

Початком цих перемог став успішний морський похід запорожців навесні 1602 року. На тридцятьох чайках і кількох захоплених раніше галерах, вони прийшли під Кілію й розгромили османський флот.

1606 року запорожці (керував гетьман Війська Запорозького Григорій Ізапович) штурмували фортеці Кілію та Білгород, захопили в морі 10 османських галер. Особливу винахідливість і кмітливість вони проявили при взятті Варни, неприступної з моря фортеці. Козаки, вивчивши місцевість, піднялися річкою вгору за течією, обійшли місто-фортецю з флангу й відкрили вогонь із гармат і мушкетів. Штурм Варни завершився розгромом берегових укріплень і знищенням усіх османських кораблів, які стояли на рейді.

1613 року козаки здійснили два походи на османське узбережжя, а в гирлі Дніпра розбили османську флотилію та захопили шість османських галер.

Надзвичайно сміливими були дії запорожців у серпні 1614 року. На сорока чайках вони подалися до берегів Османської імперії. Козаки захопили Трапезунд, узяли в облогу Сіноп, заволоділи замком, вибили гарнізон і знищили весь флот галер і галіонів, які стояли на рейді.

Зіткнення козацьких чайок з османськими галерами в Чорному морі, близько 1636 року. Робота османського невідомого автора (Британська бібліотека).

1615 року запорожці на вісімдесятьох чайках пішли на Стамбул. Вони зійшли на берег між двома столичними портами, спалили й спустошили все довкола. За наказом султана навздогін козакам вирушила османська ескадра. Біля гирла Дунаю відбувся бій, у якому козаки здобули перемогу. Поранений османський адмірал потрапив у полон до запорожців. Козаки забрали кілька галер і привівши їх під Очаків, на глум спалили на очах очаківської залоги (яка зрештою не могла нічого вдіяти, оскільки найкраща на тоді, османська гармата угорського виробництва Базиліка била на 2 кілометри - лиман же в цьому місці сягає більше 10 км), а потім почали штурм самого замку.

Навесні 1616 року козаки під проводом Петра Сагайдачного знову вирушили в похід проти османів. У гирлі Дніпра на них уже чекав османський флот. Та він не витримав навали запорожців і був ущент розгромлений. Козаки захопили півтора десятка галер і майже сотню човнів. Османський воєначальник Алі-паша ледь устиг утекти морем. Очистивши Дніпровський лиман від ворогів, запорожці дісталися узбережжя Криму й узяли місто Кафу. Там був тоді найбільший ринок рабів-невільників, яких звозили до Кафи з усіх країв на продаж. Козаки на чолі з Сагайдачним спалили в гавані османські кораблі, знищили 14 тисяч османських вояків й визволили кільканадцять тисяч невільників. Кафу, ринок рабів - "упир, що п'є руську кров" - було зруйновано.

Відтак козаки взяли штурмом Сіноп і Трапезунд, де спалили 25 османських суден. У морській битві було розгромлено ескадру адмірала флоту Ціколі-паші, потоплено три галери, забрано здобич в Ібрагім-паші, який повертався з походу на Січ.

Звістка про зруйнування османських фортець Кафи, Сінопа й Трапезунда поширилася далеко за межі Османської імперії. Це стало відомо також італійцеві Отавіо Сапіенціо - письменникові першої половини XVII. За його словами, на той час у Запоріжжі було 30 - 40 тисяч козаків, вони мали 200-300 чайок, ходили по Чорному морю і протягом 1616-1617 років успішно нападали на Кафу, Сіноп і Трапезунд.

1617 року козаки знову дісталися до Стамбула й "заблимали своїми похідними вогнями біля вікна самого сералю", розгромили османську ескадру на підступах до гавані, убили в бою османського адмірала.

Це страшенно розлютило османського султана й він поставив вимогу перед Річчю Посполитою - вплинути на козаків і припинити їхні морські походи. Щоби примусити шляхту пристати на його умови, султан послав велике військо в Україну.

Коронний гетьман Станіслав Жолкевський, не впевнений у перемозі польських військ, вирішив укласти мир із турками. Це сталося 17 вересня 1617 року у містечку Буші.

Поляки зобов'язувалися приборкати козаків і заборонити їм виходити в Чорне море, а якщо вони порушать ці умови - усіх винищити.

Однак погрози не залякали запорожців. Упродовж усього літнього періоду 1619 року вони успішно діяли на Чорному морі. У морських походах 1620 року загалом узяли участь майже 1500 чайок, а сутички з османами велися з ранньої весни до пізньої осені.

Весняний морський похід 1621 року для запорожців був невдалим, але вже влітку заново сформована флотилія козаків розгромила османську ескадру, потопивши 20 галер, а решту змусила втекти. Козаки напали на Стамбул і Галац. У цей час на морі діяла 10-тисячна флотилія запорожців. Перша чверть XVII століття стала вершиною слави козацького флоту. Українські історики називають 1613-1620 роки героїчною добою козацьких морських походів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Морські походи запорозьких козаків - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Морські походи запорозьких козаків - серія морських походів Війська Запорізького проти Османської імперії та Кримського ханства основною метою яких було звільнення полонених побратимів яких мусульманські народи продавали у рабство . Найуспішніші походи були здійснені під проводом Петра Сагайдачного Козаки дуже ретельно готувалися до морських походів.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Редакція Сьогодні Lifestyle

14 жовтня українці відзначають відразу три свята - День українського козацтва 2019, День захисника України і Пресвятої Богородиці. До слова, 14 жовтня є державним вихідним днем.

Традиційно в День українського козацтва в багатьох регіонах країни проходять тематичні фестивалі та фізкультурно-патріотичні змагання, в музеях організовуються спеціальні виставки, в школах - тематичні уроки про славу запорожців.
Дивіться відео: які дива дарує Покров Божої Матері
Святкування Дня українського козацтва збігається зі святом Покрови. З давніх-давен Богоматір вважалася покровителькою всього українського козацтва. Саме 14 жовтня козаки збирали Велику раду, на якій обирали гетьмана і визначалися з подальшими військовими планами.

В Україні козацтво з'явилося ще в чотирнадцятому столітті. Козаками ставали вільні люди, які вирішили повністю присвятити себе служінню своїй батьківщині і захисту українських земель від ворогів.

Запорізька Січ вважається першим демократичним незалежним об'єднанням, яке мало ознаки республіканського ладу. Основними принципами були свобода і рівність. Не було ні панів, ні слуг, ні бідних, ні багатих. Всі мали рівні права і обов'язки. Але така свобода не мала на увазі вседозволеність. Жорстка дисципліна і відповідальність були запорукою успіхів під час військових походів.

Козаки володіли безліччю унікальних умінь і знань. Наприклад, у них були човни - чайки, прототипи підводних човнів. Вони дозволяли підпливати до ворожих суден непоміченими і потім раптово виринати. Заставши противника зненацька, козаки мали перевагу в бою.

З 2002 року в нашій країні діє Українське реєстрове козацтво - громадська організація, яка вважає себе правонаступницею і продовжувачем традицій козацтва України. А з 1991 року регулярно організовуються кінні походи, походи на чайках, фестивалі-турніри бойових мистецтв і національних видів єдиноборств.

Також в Україні існує Міжнародна федерація бойового гопака. Танець гопак виник на Запорізькій Січі. Після повернення з військових походів козаки показували в танці найбільш вдалі прийоми і сцени бою. Саме ці рухи дозволяли підтримувати форму в перервах між походами.

Раніше ми розповідали про вихідні дні і свята у жовтні 2019 року в Україні. Крім цього, "Сьогодні" писали про сприятливі місячні дні у жовтні 2019 року.

Всі подробиці в спецтемі Осінні свята 2019: сезонний календар

Читайте найважливіші новини в Telegram, а також дивіться цікаві інтерв'ю на нашому YouTube-каналі.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
день захисника україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
покрова пресвятої богородиці

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
день украинского казачества

# data[].attributes.attachment_link.title
День українського козацтва 2019: дата, історія і традиції

# data[].attributes.attachment_link.description
Редакція Сьогодні Lifestyle 14 жовтня українці відзначають відразу три свята - День українського козацтва 2019, День захисника України і Пресвятої Богородиці. До слова, 14 жовтня є державним вихідним днем. Традиційно в День українського козацтва в багатьох регіонах країни проходять тематичні фестивалі та фізкультурно-патріотичні змагання, в музеях організовуються спеціальні виставки, в школах - тематичні уроки про славу запорожців.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Національний заповідник "Хортиця"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Унікальний історико-культурний комплекс, що відтворює образ козацької столиці і атмосферу часів козацтва. Ідея створення на острові Хортиця історико-культурного комплексу, що є узагальненим образом козацьких столиць-січей XVI-XVIII століть виникла ще в 1965 році, але до самого отримання Україною статусу незалежної держави ця ідея була знехтувана з ідеологічних міркувань тих часів. Урочиста закладка комплексу відбулася 14 жовтня 2004 року. Не дивлячись на те, що немає жодного підтвердження існування січей на острові Хортиця, це живописне містечко гармонійно вписалося в навколишній природний ландшафт, що особливо яскраво підкреслює атмосферу того часу.

Історико-культурний комплекс "Запорозька Січ" став єдиним збірним образом всіх Січей, що існували за часів козацтва. Тут зібрані воєдино найцікавіші елементи архітектури, культури, побуту і життя запорозьких козаків. Також, як козацькі Січі, що існували у давнину, весь комплекс роздільний на дві частини - внутрішній Кіш - центральну частину Січі, і передмістя, що примикає до Коша, де зосереджені ремісничі і торгівельні об'єкти.

Січ на Хортиці побудована по образу справжньої Січі в декілька зменшеному масштабі, тут присутні всі елементи існуючих Січей. Довкола комплексу споруджені захисні фортифікаційні укріплення, що складаються з високого валу, глибокого рову і огорожі у вигляді дерев'яного частоколу. По периметру частоколу знаходиться три вежі - в'їзна вежа з південного боку, де знаходиться центральний вхід в комплекс, мала вежа - в східній частині Коша, звідки відкривається вид на Дніпро, і вежа-дзвіниця, яка знаходиться на межі Коша і передмістя.

Центральний вхід в комплекс приводить вас у внутрішній кіш. Праворуч від входу знаходиться пороховий льох, далі зліва направо - січова школа і два курені. В центрі Кошу знаходиться центральна площа - Майдан, центром якої є діюча церква - січовий храм Покрови Богородиці. Це - найпомітніша, найвища і найбільша споруда на Січі. Із західного боку від церкви знаходиться курінь, військова скарбниця, будинок кошового і канцелярія. Зі східного боку Майдану уздовж частоколу розташувалися пушкарня, скарбниця куреня, і три козацькі курені. На території Коша можна побачити козацькі гармати, вози і інші предмети побуту та життя козаків.

На Січі можна відвідати багато приміщень, щоб ознайомитися з видами інтер'єру і предметами побуту тих часів. З високою точністю відтворений інтер'єр військової канцелярії, будинок кошового отамана, відкритий для відвідування також і виставковий зал "Традиційні промисли запорожців", де наочно представлені такі промисли як рибальство, землеробство, тут же можна побачити предмети побуту чумаків. Зайшовши в одне з приміщень, ви зануритеся в атмосферу козацьких часів, і зможете відчути присутність історичного духу. Незабутнє враження справляє інтер'єр і атмосфера козацької церкви.

Друга частина Січі - Передмістя, складається з невеликого майданчика, на якому розташувалися грецька хатина (готель), корчма, кузня і гончарня. Тут можна побачити багато цікавого, і навіть взяти участь в житті козацького містечка.

Сьогодні історико-культурний комплекс "Запорозька Січ" - це одне з найпопулярніших місць на Хортиці серед відвідувачів. Вдало вписавшись в мальовничий ландшафт прибережної смуги острова Хортиця, це козацьке місто залишає незабутні враження завдяки унікальній атмосфері і історичному духу козацтва.

Режим роботи комплексу з квітня по жовтень - з 09:30 до 16:30 (в суботу та неділю - до 18:30), вихідний - понеділок. У зимовий період час роботи комплексу - з 09:30 до 16:00, каса працює до 15:00.
Вартість відвідування комплексу - 48 грн, для дітей шкільного віку, студентів, пенсіонерів і інвалідів - 24 грн.

# data[].attributes.attachment_link.title
Запорозька Січ

# data[].attributes.attachment_link.description
Унікальний історико-культурний комплекс, що відтворює образ козацької столиці і атмосферу часів козацтва. Ідея створення на острові Хортиця історико-культурного комплексу, що є узагальненим образом козацьких столиць-січей XVI-XVIII століть виникла ще в 1965 році, але до самого отримання Україною статусу незалежної держави ця ідея була знехтувана з ідеологічних міркувань тих часів.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Еспресо.TV вирішило нагадати, чому і як 14 жовтня стало святковим вихідним днем

1. Історичні коріння цього Дня сягають часів Київської Русі та свята Покрови.

Покрова Пресвятої Богородиці - свято, яке відзначається православними та греко-католиками 14 жовтня.

За легендою, у цей день у 860 році військо давніх русів на чолі з Аскольдом взяло в облогу столицю Візантійської імперії Константинополь. Мешканці Константинополя з молитвою звернулись до Богородиці з проханням про порятунок. Богородиця, за легендами, з'явилася перед ними та вкрила їх своєю покровою. Після цього військо Аскольда вже не могло побачити цих людей.
Читайте також: "Богородичні чудеса наближаються! Все, що треба знати про Покрову - найбільше свято осені"
За існуючою легендою, вражений цим дивом Аскольд та його дружинники після цього хрестилися.

2. Також Покрова Пресвятої Богородиці була одним з найголовніших свят запорізьких козаків. Козаки будували багато храмів на її честь та шанували ікони Покрови.
Покровська церква на Подолі у Києві
7 серпня 1999 року другий президент України Леонід Кучма підписав указ про встановлення Дня українського козацтва в день Покрови. День козацтва не був святковим вихідним днем. Але вже наприкінці дев'яностих держава помітила день 14 жовтня, надавши йому патріотичного змісту.

3. 14 жовтня також на символічному рівні вважається днем заснування Української повстанської армії.

Інформація про створення УПА саме 14 жовтня 1942 року є у постанові Української головної визвольної ради від 30 травня 1947 року та наказі Головного командира УПА Романа Шухевича від 14 жовтня 1947 року.
Роман Шухевич
Можливо, що зараз важко встановити точну дату створення УПА. Однак вважається, що це сталося на свято Покрови.

4. Шлях до визнання свята Покрови, запорізьких козаків та створення УПА як Дня захисників України був непростим та зайняв 24 роки після проголошення незалежності.

Довгий період в незалежній Україні ще святкували день 23 лютого, радянське та російське військове свято.

5.В СРСР 23 лютого відзначався День радянської армії та військово-морського флоту. Після розпаду СРСР у Росії цей день назвали День захисника Вітчизни.

Цікаво, що і у самій Росії не завжди можуть пояснити, що саме вони святкують 23 лютого.

Міфологія "свята 23 лютого" - це тема окремої статті. Зазначимо, що одним з пояснень було, що саме цього дня у 1918 році нібито було створено першу червоноармійську частину, яка брала участь у боях на північному заході Росії.

Потім радянські пропагандисти почали казати, що ця частина не просто була створена, а перемогла підрозділи німецької армії під Псковом та Нарвою. Водночас, за даними істориків жодних боїв під Псковом і Нарвою 23 лютого 1918 року не було.

6. У період правління першого президента України Леоніда Кравчука було засновано День Збройних Сил України.

Він був встановлений постановою ВР у 1993 році. Відзначається щорічно 6 грудня - в день ухвалення у 1991 році закону "Про Збройні Сили України". Однак День ЗСУ не був святковим днем та не зміг тоді перемогти у суспільстві "23 лютого".

День ЗСУ відзначається урочистою церемонією покладання квітів до могили Невідомого солдата, божественною літургією. У військових частинах проходили урочисті збори, на яких відбувалася церемонія вручення державних нагород.

7. Одним з проявів кучмівської багатовекторності стало офіційне відновлення "23 лютого" як державного свята. В указі від 1999 року йшлося про День захисників Вітчизни, що стало калькою російського свята.

8. На противагу цьому день створення УПА як день українського війська активно відзначали активісти правих організацій. Активісти влаштовували 14 жовтня "Марши героїв" та інші акції на честь УПА.

Перший такий великий марш було проведено у Києві у 2005 році. Потім марші у центрі міста стали щорічними. Бувало, що вони завершувалися силовим протистоянням з поліцією.

З 2006 року організатором маршу є ВО "Свобода". З 2015 року окрім "Свободи" до організації маршу долучилися Правий сектор і Національний корпус (з 2016 року).
Марш Героїв у 2009 році
9. День захисника України був офіційно встановлений як державне свято вже після початку російської агресії на Донбасі.

14 жовтня 2014 року указом президента Петра Порошенка було скасовано указ Кучми від 1999 року, яким встановлювалося свято - День захисника Вітчизни (23 лютого). Спочатку День захисника України ще не був вихідним.

Пізніше Порошенко запропонував зробити День захисника неробочим днем. 5 березня 2015 року Верховна Рада підтримала це рішення. Отже з 2015 року День захисника України є святковим вихідним днем.

10. Як нагадує колишній очільник Інституту національної пам'яті Володимир В'ятрович, День захисника України це не привід поздоровляти тільки чоловіків та дарувати їм шкарпетки, як це робили 23 лютого.

"Зупиніть шкарпетизацію Дня захисників. 14 жовтня - день, коли поздоровляють захисників України, минулого і сьогодення, чоловіків і жінок. Це не привід поздоровляти хлопчиків/чоловіків, дарувати їм шкарпетки/парфюмерію/засоби для гоління за сам факт їхньої приналежності до чоловічої статі", - заявив В'ятрович.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
день захисника україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська повстанська армія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
покрова пресвятої богородиці

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
леонід кучма

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
леонід кравчук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
петро порошенко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Юрій Корогодський

# data[].attributes.attachment_link.title
10 фактів про День захисника України - новини Еспресо TV | Україна

# data[].attributes.attachment_link.description
Еспресо.TV вирішило нагадати, чому і як 14 жовтня стало святковим вихідним днем 1. Історичні коріння цього Дня сягають часів Київської Русі та свята Покрови. Покрова Пресвятої Богородиці - свято, яке відзначається православними та греко-католиками 14 жовтня. За легендою, у цей день у 860 році військо давніх русів на чолі з Аскольдом взяло в облогу столицю Візантійської імперії Константинополь.

# data[].attributes.attachment_link.title
Як Козаки - Козаки. Навколо Світу. Австралія / Нові мультфільми для дітей 2018

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацькі пісні | ТОП 10

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Куди підемо?

Січова рада:

Головна " Культура, побут і життя козаків

Ми зібрали всі козацькі пісні, які у нас були в одну колекцію і зараз Ви можете завантажити її.

Вся колекція поділена на 6 категорій:

Веселі - козацькі пісні, які я слухаю, коли у мене хороший та веселий настрій.

Сумні - для прослуховування в режимі "задуми".

Інше-козацьке - пісні, які важко однозначно віднести до якоїсь іншої категорії.

Попса - пісні про козаків та козацтво у виконанні естрадних співаків. Я таке не дуже люблю, але може комусь таке подобається, або треба для якогось заходу.

Просто українські - пісні, які за атмосферою близькі до козацьких, але не обов'язково цієї ж теми.

Ось перелік звичаїв та традицій козаків. Будемо вдячні за доповнення у коментарях. За основу взято цю публікацію.

Статус козака
Існує досить поширена думка, що в запорозькі козаки приймали всіх, хто приходив на Січ і вмів перехреститися та сказати, що вірує в Бога. Проте це не так. Щоб стати справжнім козаком, слід було пройти дуже нелегку школу навчання й скласти суворі іспити, які витримували не всі, тож не всі й ставали козаками.

Статус молодика та джури
Новачок, незалежно від віку, приймався спочатку в "молодики". Молодик сім років учився фехтувати, влучно стріляти, "реп'яхом" на коні сидіти, виконувати гопак, який колись був не танцем, а різновидо ... Глянути далі "

Різдво по-козацьки

Хоча хронологічний початок року - 1 січня - в Україні почав вводитись ще з XV ст., традиція святкувати новий рік на Різдво Христове була домінуючою. Це пояснюється логікою наших релігійних предків: рік має починатись разом з днем народження його Спасителя.
Різдво на Гетьманщині
За ще язичницькими віруваннями 7 січня (за новим стилем) вважалось також днем народження Сонця.

Козацька культура

Козацька культура як така виникла на основі культури народу України-Русі. З самого початку вона була опозиційною по відношенню до культурної експансії Речі Посполитої з її надзвичайно сильними польсько-католицькими впливами на русинський шляхетський стан, що XVI-XVII спричинило поступове розчинення руських магнатських родів, таких як Вишневецькі і Острозькі. Проте, з успіхом національно-визвольної боротьби під проводом Богдана Хмельницького і формуванням нової, власне відтепер справді козацької політичної і економіч ... Глянути далі "

Українське село

Загадкове і мальовниче - як писанка на Великдень, кожне зі своєю неповторною історією. Багато сіл і хуторів тісно пов'язані з історією Українського козацтва і носять такі назви як Козаче, Козаччина, Козацька Слобода, Зимівник, Коза́ча Ло́пань і інше.

У Січі жили неодружені козаки

Для жодного українця не секрет, що козаки дуже любили подмухати димом з люльки. Люлька для сіроманця була на рівні з добрим конем, гострою шаблею. Звідки ж взялася ця традиція, як і коли потрапив тютюн і люлька до Вкраїни? Звідки брали тютюн та чи використовували домішки? Які були звичаї, пов'язані з палінням? На ці і інші питання спробуємо дати відповідь.

Корені традиції

Ця картина справила величезний вплив на творчих людей. Так, наприклад, потрясіння від творіння Рєпіна з полонила його стихією життєлюбства змусило художника Костянтина Маковського забути про салонного живопису і повернутися до здавна хвилювала його темі народного повстання XVII століття. Проте вже не один десяток років обговорюється тема, до якої періодично повертаються журналісти та культурологи : чи був лист насправді, або цей епізод - лише плід уяви художника, щось схоже старанно виписаною німій сцені у фіналі п'єси Гоголя " Ревізор". Тому є необхідність згадати про автора цієї знаменитої картині і про те, як же виник її задум .

Влітку 1878 Ілля Юхимович Рєпін познайомився в підмосковному Абрамце ... Глянути далі "

Доброго здоров'я, Мандрівник!
Сьогодні мова піде про те, яке жалування отримувало Запоріжжя від Московії.
Перші конкретні відомості дадуються 1668 роком:

"2000 карбованці та сукна різного кольору сто в'язок німецьких"
Далі зустрічається згадка від 1675 року:

"500 червінців, 150 половинок сукна, 50 пудів свинцю й зілля також" ... Глянути далі "

Люлька - пристрій для паління тютюну чи інших речовин, який складається з стамелю та мундштука.

Люлька є найстарішим інструментом для вдихання диму тютюну чи інших речовин, найдавніша знахідка люльки була знайдена на території Лаосу близько 5000 років тому. На територіях Америки люльку виготовляли з місцевих пород дерев, а в Європі з глини та фарфору. З часом цей інструмент став невідкладним в повсякденні. Майстри робили щоразу красивіші файки, оздоблювали їх різними малюнками, формами.
Різні народи палили цибухи. Такі як : Індіанці, Араби, Японці, Грузини, Греки, Гуцули.

Приблизно з початку XVI ст. серед козаків, особливо серед січовиків-запорожців, у великій шані стає побратимство.

Кожен козак, нехтуючи небезпекою, намагався захопити у полон заможного турка або татарина, щоб при нагоді виміняти його на свого земляка, який знаходився у неволі. Визволений бранець ставав названим братом, тобто побратимом. Вони разом співали козацькі пісні та веселилися.
Іноді ставало так, що січовики викуповували товаришів, віддаючи бусурманам усе, що вдалося зібрати за багато років. Бувало, що у козака було кілька побратимів.

Козаки мали звичку давати одне одному прізвиська. Це були влучні назви, що характеризували козацьку персону іноді набагато краще, ніж могла зробити ціла автобіографія кожного з них. Прізвиська козаків стали основою їхніх прізвищ, в подальшому зафіксованих різними документами, реєстрами та переписами.

Потреба давати прізвисько випливала з того, що ідентифікація та навіть проста функція управління, організації і самоорганізації козацького товариства вимагала швидкості та мобільності. Називати одне одного повним ім'ям, по-батькові та по прізвищу було дуже довго, а самих імен для ідентифікації нашвидку просто не вистачало - адже було багато однакових імен, одне тільки козацьке ім'я "Іван" чого варт ... Глянути далі "

Козак під Хотином (1621 рік). Основа для реконструкції - малюнок з герба Війська Запорозького Низового - гравюри з поетичного твору Касіяна Саковича "Вірші на жалісний погреб шляхетного лицаря Петра Конашевича-Сагайдачного гетьмана війська його королівської милості Запорозького".

Шапка підбита хутром, такий спосіб її носіння фіксується на зображеннях та козацьких печатках. Поверх сукняного жупана - угорська манта, або катанка; петлиці з тканої тасьми; на ногах чоботи; через плече на шкіряному паску висить натруска з дрібним запальним порохом та металевим ключем до мушкета з колісним замком, який козак тримає на плечі. На поясі з правого б ... Глянути далі "

Перед нами представник старшини в ранзі осавула. Шапка прикрашена аграфом та пір'ям, він у гермяку лунського сукна, підбитому (можливо лише частково) хутром, зі срібними ґудзиками. Це модний варіант гермяка відомий за цілою низкою зображальних джерел того часу. Поверх тканого пояса - шкіряний ремінь із сагайдаком та вишитою сумкою шабельтасом-ташкою.

Лук поважали як зброю воїнів професіоналів, бо він потребував постійного самовдосконалення в володінні, він неодноразово згадується як зброя яку використовували козаки та козацька старшина. До паса на шовкових плетених шнурах підвішена татарська шабля в піхвах, обкладених сріблом. У правиці осавул тримає келе ... Глянути далі "

Перед нами простий козак, можливо кавалерист. Козак на малюнку одягнутий в "гермяк" ("ермяк") з відкладним хутряним коміром (такий вид одягу часто згадується в актах та фігурує на іконографічних джерелах, наприклад саме в таких гермяках зображено полонених під Берестечком селян на відомій гравюрі Вільгельма Гондіуса (1652 року)).

Гермяк, вид одягу частково забутий реконструкторами, але досить розповсюджений в XVI-XVII ст. Цей одяг міг мати декілька різновидів.

Як правило цей козацький одяг був чимось середнім між плащем та каптаном, не рідко мав хутряні коміри та обля ... Глянути далі "

Доброго здоров'я усім Мандрівникам та низовим козакам!
Сьогодні натрапив на цікавий блог, що повністю присвячений історії та реконструкції козацької доби.
Знайшов там багато корисних напрацювань, тож ділюся із Вами (текст взято із вищезгаданого сайту).

На малюнку, зі спини, зображено покозаченого селянина (ліворуч) та козака. На селянині коротка свитка - сермяга (один з можливих варіантів крою), недорога шапка, не широкі штани - порти (можливо він не з Подніпров'я а наприклад з Поділля), онучі з шкіряними постолами. Селянин вдягнув тканий пояс, щоб краще підкреслити свою нову належність до коза ... Глянути далі "

Народне прислів'я говорить:
"Козак танцює, як на коні гарцює"

Були такі часи, коли всі стани населення, від селянина до шляхти, хотіли одягатися, як наші брати, говорити й веселитися, як козаки.
А справді, козаки уміли веселитися й відпочивати! Ще б пак - на Січі вільного часу було вдосталь, а неподалік завжди була корчма, де була не тільки горілка, а й музики. Саме тут наші предки мірялися своєю силою молодецькою. І не обов'язково це було навкулачки - це вони робили навіть більш естетично й вишукано саме у танці. Недарма козаки називали себе українськими лицарями!

"Козак" - бойовий танець, який танцювали виключно чоловіки. Виник цей тане ... Глянути далі "

У пісні "Їхав козак за Дунай" змальована поетична картина Семеном Климовським, яка відображає картину, коли молодому парубку доводилося покидати рідних, рідний дім, неньку і йти на військову (козацьку) службу.

Козацька служба - це священний обов'язок, справа честі, вияв любові до рідної землі, Батьківщини. Але тепер друзями козака є вороний кінь та зброя ясна. А його кохана дівчина нехай чекає його з війни зі славою.

Дівчина розуміє, що може більше не побачити свого миленького коханого, без якого їй не бачити радості й щастя, тому страждає і плаче. Народна пісня "Їхав козак за Дунай" побудована на емоційному діалозі, в якому є багато повторі ... Глянути далі "

Козаки за внутрішніми якостями та за зовнішніми ознаками були повним відображенням свого народу, свого часу, вони відповідали всім ознакам справжніх патріотів своє Батьківщини.

Вони були здебільшого середнього росту, сильні, хоробрі, міцні, плечисті, від степового повітря і літньої спеки були смаглявими.

З постриженою головою на якій був тільки чуб (оселедець), з довгими вусами на верхній губі, вічно тримаючи люльку в зубах, погляд завжди був похмурим, зустрічаючи сторонніх спочатку непривітно, неохоче відповідаючи на питання, згодом лагіднішав, веселішав.

Постать козаків завжди надихала мужністю, неповторним гумором, молодецтвом. Завжди був здоровим, вільним від хвороб, умираючи в біль ... Глянути далі "

Хто такий козак? Лицар, герой, який готовий віддати власне життя за долю і
процвітання Батьківщини. В свідомості кожного з нас свої власні образи козацтва. В наш час Козацтво - один із найгероїчніших, найсвятіших, найближчих українських міфів. Тема сучасної козацької України одна з найболючіших. Навіть не будемо згадувати про День козацтва.
Козача ментальність вироблялася віками на принципах общинності і взаємодопомоги, мобілізаційної, внутрішньої потреби козаків служінню вищій ідеї, як релігійної так і державної, при якій на другий план відходять особисті інтереси. Це і є особливим типом козачого світогляду. Козача ментальність, за своєю природою, несумісна з пр ... Глянути далі "

Одяг наших козаків був простим, зручним і легким.
На початку свого існування вони навіть не думали про свою зовнішність.
Трохи пізніше у козаків з'явився певний "парадний" одяг, хоча багато хто одягався дуже просто.

Ось що розповідає народна пісня нам про одяг козака :

Вздумав їхати на Запоріжжя .
Він уже піднявся,
В синій жупан убрався;
Коня купив такого,
Як в атамана самого не було,
Сі ... Глянути далі "

Українські козаки-запорожці були найбільше свідомими своєї віри, а з часів Хмельниччини почала формуватися мовна самосвідомість. Ще Петро Сагайдачний разом із Петром Могилою усвідомлювали важливість збереження руського письма та культури. Об'єктивний процес розвитку української нації зумовив поширення новоукраїнської мови, що поступово витіснила з побутового вжитку староукраїнську - слов'янську мову Київської Русі, і надалі швидко захоплювала діловодство спершу козацької гетьманської держави, а згодом - територій, підконтрольних Речі Посполитій та Російс ... Глянути далі "

Українські народні розповіді, пісні та легенди дозволяють зазирнути до минулого і спробувати роздивитися та зрозуміти ті події, котрі відбувалися в часів козацтва. Цікавою стороною козацького життя та особливою рисою характеру народних воїнів був їхній гумор.

Будь-які суперечки, які виникали між козаками, виносились на суд. Суд у козаків був словесний, але зі здоровим глуздом. Суддями була військова старшина. Головним суддею вважався кошовий отаман (його вирок не підлягав апеляції до Гетьмана).

Злочинець і постраждалий викладали перед суддями суть справи, після цього виносився усний вирок який і припиняв усі чвари й непорозуміння. Перед суддями усі були рівними.

Покарання були різними, в залежності від характеру скоєного злочину. За що карали:
- Вбивство побратима
- Крадіжку
- За зв'язок з протилежною статтю
- За содомський гріх
- За зухвалість щодо старших за званням
- За кривду жінки
- За пияцтво під ча ... Глянути далі "

Найпершими впровадили алкогольні напої біблійські віросповідання. Споживання вина стало необхідним обрядом з метою отуманювання духовної основи людини. Адже, ніяка людина не забуде свою духовну природу і не доведе себе до думки, що вона є нижчою за когось, без допоміжних засобів. Хоча тоді, коли це впроваджувалось ніхто і гадки не мав до чого це може призвести.

Загалом кодування на алкоголь впровадилось раніше і продовжується зараз, починаючи з дитинства.
- Причащайся раб Божий..., - говорить піп, підносячи до маленького ротика "церковне вино" ("кагор") . Малий кліпає очима, відкриваючи ротик тихо проказує:
- Івасик...

І ложечка вина, потрапивши в маленький ротик, розч ... Глянути далі "

Найголовнішим атрибутом козацького одягу були шаровари. Першою згадкою про них вважається опис Грека Полідевка, який жив у ІІ столітті. Він пише: "Таври і скити мають широкі штани і називають їх шароварами". Особливістю шаровар є їхня зручність і пристосованість к погодним умовам. Козак вдягнений в них з легкістю міг проводити рухи ногою не відчуваючи скованості. Окрім цього, шаровари приховували зародження удару ногою, що часто допомагало в бою.

Наступний необхідний елемент козацького одягу є вишита сорочка. Найзагадковішим елементом вишиванки є її узори. Не даремно саме їм присвячена низка праць вчених-дослідників, узагальнюючи які можна стверджувати, що вишивка на сорочці - це закодована сис ... Глянути далі "

Першою згадкою про козацький одяг є щоденник Еріха Ласоти, який у 1594 році виїхав на Запорозьку Січ, щоб запросити козаків на імператорську службу проти турків.

Козацький одяг поділявся на буденний і парадний. Часто зустрічались елементи одягу які виконували захисну функцію.

Найпоширеніший такий елемент це вишиті залізні дротини, які оберігали власника від серйозних уражень шаблею.

Історик-дослідник А. Скальковський зазничив, "що запорожці зодягалися дуже просто, особливо в Січі й на службі, проте на відміну від поселян, передусім польських, носили червоні жупани, сині контуші й високі сірі шапки зі шликами, теж червоними".

А називали вони себе молодцями або молодцями ... Глянути далі "

Історія України XVI-XVII ст. характеризується запеклою боротьбою українського народу за свою національну самобутність, велику і почесну роль у якій відіграли українські козаки. Медичну допомогу пораненим і хворим воїнам-козакам подавали здебільшого народні цілителі. Та й самі козаки володіли певними прийомами само- і взаємодопомоги: вміли пускати кров, виривати зуби, накладати лещата при переломах тощо.

Життя запорізьких козаків здебільшого минало в походах і бойових сути ... Глянути далі "

АРТИЛЕРІЯ (армата) - рід військ, вид вогнепальної зброї, який призначався для ураження противника та руйнування його оборонних споруд за допомогою вражаючих елементів великої ваги та розмірів (ядра, бомби тощо).

В Україні перші гармати з'явилися в кінці 14 ст. Зважаючи на велику вагу та громіздкість перших гармат, їхню невисоку скорострільність, вони застосовувалися для оборони замків. Велика вартість перших гармат обумовила те, що в українських містах їх було ще небагато. В 1471 р. у Вінниці була 1 гармата, в Чуднові - 3, а в Житомирі - 4 великі гармати і 5 тарасниць. В 15 ст. в Україні вже почалося власне виготовлення гармат.

Українське козацтво збагатило вітчизну та її світову військову практику самобутнім озброєнням. Як і в усіх арміях світу того часу, основна роль належала холодній зброї, застосування якої диктувалося недосконалістю зброї вогнепальної. На озброєнні у козаків були чекани, списи, ножі, кинджали. На початку визвольної війни, тобто до 1648 р. основною зброєю козаків стала шабля, що була символом ... Глянути далі "

Якщо козак має таку злостивiсть, що вб'є другого з умисним намiром, тойого кладуть на тiло вбитого i їх ховають у однiй могилi. Цей звичай вжезник з Малоросiї, але вiн зберiгався у запорозьких козакiв аж до кiнцяїх iснування.

Козака, який щось украв у iншого козака на Сiчi або поза Сiччю, прив'язували на великому ринковому майданi до стовпа, поставленого длятакої кари, i вiн лишався там, доки не вiддасть украдене або незаплатить утричi бiльше за його вартiсть, а потiм мав ще лишитися тамтри днi. Якщо йшлося про велику крадiжку або коли вiн уже крав ранiше,то пiсля того, як вiн вистоїть пiд стовпом належний час, його вiшали нацьому сто ... Глянути далі "

Пошук

Ваш сховок

Привіт, Мандрівник!

Персоналії:

Статистика

Мапа сайту
I love Google! Я люблю Google! Kocham Google! Ich liebe Google!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Автор у гуглі

# data[].attributes.attachment_link.title
Культура, побут і життя козаків - Пугу - пугу! Козак з лугу!

# data[].attributes.attachment_link.description
Куди підемо? Січова рада: Головна " Культура, побут і життя козаків Ми зібрали всі козацькі пісні, які у нас були в одну колекцію і зараз Ви можете завантажити її. Вся колекція поділена на 6 категорій: Веселі - козацькі пісні, які я слухаю, коли у мене хороший та веселий настрій.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Козацтво сформувалося на стику землеробської та кочової цивілізацій між слов'янським та тюркським етнічними масивами, між християнством та магометанством. Показово, що турки називали запорожців буткалами, тобто змішаним народом. У козацький побут органічно ввійшли тюркські слова (кіш, осавул, булава, бунчук, барабан, табір, майдан тощо), татарські озброєння (крива шабля), одяг і звичаї (шаровари, оселедець тощо).

Перші згадки про козацтво датуються ХIIІ ст., проте як нова соціальна верства суспільної ієрархії воно формується водночас зі шляхтою протягом XV- XVI ст. Фактично майже до кінця XVI ст.
термін "козацтво" фіксував не соціальний статус, а спосіб життя, рід занять.

У Запорізької Січі була своя територія, що називалася Кіш. По полю розкидані курені, що нагадують окремі держави. Керували ними виборні кошові отамани, які обиралися Більшою радою "зі своїх же запорізьких козаків". Всі важливі питання вирішували разом на загальних зборах. Був і свій запас провізії, і кашовар.

Прийти на Січ міг кожний, але той, хто хотів тут оселитися, повинен був пройти своєрідний військовий іспит у досвідчених воїнів. Якщо що прийшов був слабким і непридатним до військової служби, його не приймали й відсилали назад додому.

Кожен християнин чоловічої статі, незалежно від свого соціального стану, міг приєднатися до козацького братства. Міг він і при бажанні покинути його. Але щоб козака прийняли на Січ, він повинен був: знати українську мову, мати православну віру, вміти володіти зброєю, бути неодруженим, дотримуватись традицій товариства та клятви вірності йому. Сімейні козаки могли мати своє господарство та сім'ю і проживати за межами Січі.

Прийом до Січі був простий: треба було сказати:

"Вірую в Христа, у святу Трійцю" і перехреститися. На Січі була церква, куди козаки ходили на службу, хоча ніколи не постились.

Війни й суворі умови життя виховували в українських козаках зневага до комфорту й розкоші, почуття товариства, братерства, мужність і стійкість - всі якості, які повинні бути в теперішнього воїна, готового в будь-яку хвилину на самопожертву. На Січі дотримувалися звичаїв, які передавалися від батька до сина, за чим уважно стежили старі козаки. Кожний із запорожців готовий був умерти за свою батьківщину.

Законів на Січі було мало, але були вони жорстокими. Злодійство на Січі вважалося безчестям для всього козацтва. У судах, під час покарань та страт запорозькі козаки користувалися неписаними законами, а стародавнім звичаєм, словесним правом та здоровим глуздом. Покарання й страта у запорозьких козаків визначалася характером злочинів. З покарань практикувалися: прив'язування до гармат на майдані, саджання на дерев'яну кобилу, биття під шибеницею, ламання кінцівок- ніг та рук, грабування майна, заслання в Сибір.

Найпопулярнішим з-поміж цих покарань та страт було биття злочинця кийками до смерті біля ганебного стовпа. До ганебного стовпа та кийків засуджувалися особи, які щось украли або приховали украдене, учинили побої, насильство, дезертирство. Ганебний стовп завжди стояв на січовому майдані поблизу січової дзвіниці; біля нього завжди стояла в'язанка сухих дубових кийків з головками, такими, як бійки на ціпах для молотьби хліба. Якщо котрийсь з козаків украв щось, хай навіть дрібничку, в іншого козака, у самій Січі або поза нею, і його спіймають на цьому, то його приводили січовий майдан, до ганебного стовпа, і за звичаєм тримали там протягом трьох днів, а іноді навіть більше, доти, поки він не заплатить гроші за вкрадену річ.

Козак, який убив іншого козака, лягав на труну вбитого, і його ховали живого, відповідно до принципу, за яким усі козаки є брати, що повинні жити разом, не діючи шкоди один одному. Якщо вбивця був сміливим козаком, якого любили всі його товариші, він міг уникнути смерті за спільної згоди або ж відбути інше покарання.

Боржника, який відмовлявся або був неспроможний платити, прив'язувати до гармати на майдані, даки він не розквитається або не знайде викуп за себе.

Дуже суворо карали тих, хто продавав що-небудь дорожче за визначену ціну. Кошовий або отамани дозволяли козакам пограбувати винного.

Запорозькі козаки носили як відмінний знак на маківці голови чуб, великий, наче жмуток пір'я. Решту голови вони голили. Вони надавали такого значення цьому чубові, що коли один козак вирве його в іншого, то мусить заплатити йому п'ять карбованців.

Якщо один козак має таку злостивість, що вб'є другого з умисним наміром, то його кладуть на тіло вбитого і їх ховають в одній могилі. Цей звичай зберігався в запорозьких козаків аж до кінця їх існування.

Найперше, чого вчать молодь, це є повага й шана до людей похилого віку. Це доводить, що нинішній устрій походить від патріархального ладу.

В запорожців курені стоять завжди відчинені. Будь-який мандрівник чи перехожий може туди зайти і з'їсти все, що він знайде їстівного, якщо навіть нікого немає вдома. Йому навіть ніхто не дорікне, як він усе з'їсть, але він не може нічого забрати з собою, якщо не хоче наразитися на суворе покарання, бо існує священний принцип недоторканності будь-якої речі, що знаходиться в курені.

З цього принципу, якого вони ретельно дотримуються, випливає обов'язок для того, хто знайде яку-небудь річ на Січі, прив'язати свою знахідку до високого стовпа й лишити її там протягом трьох днів, після того, якщо не з'явиться її власник, він може вважати її своєю. Та якщо він забере річ, не виставивши її на огляд, і не відкриється, тоді його самого прив'язують до високого стовпа посередині майдану й кладуть поряд чимало київ. Кожен, хто проходить повз прив'язаного, повинен узяти кия і тричі вдарити винного. І якщо навіть перший удар стане смертельним, то ніхто не докорятиме, а всі негайно схвалять цю дію оплесками. Після трьох ударів потерпілого частують чаркою горілки, посудина з якою стоїть поблизу, приказуючи: "пий, вражий сину!".

Запорожці брили цілу голову й залишали тільки одну чуприну над лобом - оселедець. Як ця чуприна виростала велика й довга, що аж заслонювала очі, то козак закладав її за вухо. Невід'ємною частиною життя козаків була - люлька.

Здоровилися запорожці також на свій спосіб. Виберуться, бувало, в гості до чийого куреня або зимовика, то ще сидячи на конях, гукають: "Пугу, пугу, пугу!" - тричі, раз за разом. Господар загляне через віконце і відповість двічі: "Пугу, пугу!"

Особливо ж козаки любили вигадувати прізвища товаришам: такого, що спалив з необережності курінь, називають Палієм, того, що розкладав вогонь над водою, звали Паливодою, такому, що проти звичаю варив кашу, давали імення Кашки або Кошовара і так само пішли призвища Горбач, Малюта, Склизький, Черепаха, Гнида, Качало, Корж.

Щоб убезпечити себе від вошей, запорозькі козаки варять дуже жирну рибу, що зветься осетрина. Коли жир вкриє воду у казані, козак занурює у нього нову сорочку й лишає її на певний час просочитися тим жиром. Потім він вдягає її і зніме лише тоді, коли вона стане зовсім ветха.

Запорозькі козаки мали звичай насипати кургани, або пагорби, щоб ховати в них тих, хто чимось відзначився. І якщо хто-небудь загинув у бою за Батьківщину, то йому споруджують такий самий мавзолей, навіть коли його тіло не було знайдене.

Коли козаки мають гарячку, то звичайним засобом проти неї служить половина заряду гарматного пороху, розведеного в горілці, що її вигнано з зерна. Проковтнувши цю суміш, вони лягають, засинають і прокидаються в доброму здоров'ї.

Коли їх поранено й нема кому подати їм допомогу, вони беруть жменю землі, розводять її своєю слиною і змащують рану.

Козаки кожного куреня мешкали разом зі своїм отаманом. Для приготування їжі у кожному курені був кухар, якому допомагали кілька хлопчиків, що приносили йому воду й чистили казани після обіду. Цей кухар одержував два карбованці на рік від куреня і по п'ять копійок від кожного козака, який харчувався у курені.

Їжа була дуже проста. Обід складався з двох страв. Перша звалася "саламаха", вона нагадувала кашу, приготовану з борошном, водою та сіллю. Друга мала назву "тетеря" і являла собою суміш борошна, крупи та проса. Вона була трохи рідша за саламаху, бо в неї додавали багато слабенького пива або рибної юшки. Провізію купували за гроші куреня. Згадані страви подавали у великих посудинах, які звалися "ваганки", але ніколи не вживали хліба. Козаки, які не задовольнялися звичайними стравами, а хотіли їсти м'ясо або рибу, купували їх за власні гроші у складку гуртом.

Козаки, які не належали до жодного куреня і заробляли собі на життя яким-небудь ремеслом чи торгівлею, мешкали у своїх хатах на околицях, живучи за свій рахунок. Звичайно вони мали ліпше харчування, ніж отамани, й до того ж їли хліб.

Були й такі козаки, які постійно жили поза куренями, полюючи або ловлячи рибу, і такі, що лишалися у своїх зимових домівках, щоб бути ближче до своєї худоби та коней. Вони так само жили власним коштом і вживали багато запобіжних засобів проти пожежі, щоб зберегти свої домівки.

Усю свою свободу козаки використовували для того, щоб жити у неробстві. Проводячи дні у пиятиці або лінощах, вони жили у своїй розпусті й помирали так, як жили. Тільки на війні вони були справжніми людьми, хоробрими, слухняними та невтомними.

У великій шані в козаків перебувало побратимство. Кожен козак віддавав своє життя за волю родичів і побратимів. На знак побратимства вони мінялися хрестами з тіла, а все інше було спільне. Вони дарували один одному коней, зброю. В боях билися поруч й рятували один одного або захищали своїм тілом. Побратимство надавало великої сили. Воно було однією з таємних причин їх непереможності.

Повернувшись з походу, козаки ділили здобич. Потім починали гуляти. У пияцтві та гулянні вони старалися перевершити один одного. Але вживати спиртне під час військових походів було заборонено. За пияцтво, як і за зраду, передбачалася смертна кара. У жодній армії світу не було таких вимог.

У звичайні свята запорізькі козаки часто розважалися кулачними боями: для цього вони увечері збиралися на січовій площі, розбивалися на дві лави або групи, одну з яких становили верхні, а другу нижні курені, й розпочинали бій. У цих боях вони нерідко розлючувалися до такої міри, що завдавали одні одним жахливих каліцтв і навіть убивали один одного.

Відгулявши кілька днів козаки поверталися в буденне життя. Вставали до сходу сонця, йшли на річку купатися, їли житнє борошно з водою і засмаженою олією. Кожен носив свою ложку у халяві чобота. Потім бралися кожен до свого діла: хто латав, хто прав свій одяг чи лагодив зброю, інші поралися біля човнів та коней, займалися господарством. Юнаки змагалися в їзді на конях, стрільбі, кидалися один на одного та боролися.

Виганяючи ворога з рідного краю, козаки брали чимало хлопців із собою на Січ і віддавали в науку до куренів. Коли хлопчикові виповнювалося 14 років, той козак, що привіз його, брав свого вихованця щоб той чистив зброю, порався біля коня, всіляко допомагав у походах. Опівдні на башті стріляли з гармати. Цим пострілом кликали на обід. Тоді ставали всі в коло біля образів і отаман читав їм "Отче наш" і тільки після цього приступали до їжі. Надвечір подавали вечерю. Добре поївши, козаки збиралися на майдані або над Дніпром до пісень, жартів, танців. Коли ставало нудно, вони починали готуватися до нового походу.

Як за зовнішнім виглядом і за внутрішніми якостями козаки були характерними типами свого народу й свого часу. З довгими вусами і розкішним "оселедцем", вічно з люлькою в зубах. Світлий бік характеру становили їх добродушність, щедрість, схильність до щирої дружби. Щодо сторонніх людей, козаки були гостинними і привітними. Вони вміли майстерно розповідати та жартувати. Але любили похвалитися своїми воєнними подвигами, похизуватися своїм одягом та зброєю. Проявлялась також легковажність та непостійність.

Від часу, коли козак залишає свій курінь, щоб ніколи до нього не повернутися, він втрачає свою назву козака-запорожця і дістає ім'я гайдамаки або розбійника з битого шляху.

Козаки були окремою соціально верствою населення, але, звичайно, вони зберегли риси, притаманні українському народові. З однієї сторони козаки були мужні, відважні, сміливі, самовіддані, дотепні, веселі, щедрі, безкорисні, винахідливі, гоостиприємні, прості у відносинах, справжні товариші та ін. З іншої вони любили похизуватись, були легковажні, ліниві, багато випивали (але ніяк не військових походах) та ін. Все це уособлює в козаках їхню неповторність.

З військової точки зору можна сміливо сказати, що вони були одними з найкращих військових формацій Європи того часу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія України / Життя і побут козаків

# data[].attributes.attachment_link.description
Козацтво сформувалося на стику землеробської та кочової цивілізацій між слов'янським та тюркським етнічними масивами, між християнством та магометанством. Показово, що турки називали запорожців буткалами, тобто змішаним народом. У козацький побут органічно ввійшли тюркські слова (кіш, осавул, булава, бунчук, барабан, табір, майдан тощо), татарські озброєння (крива шабля), одяг і звичаї (шаровари, оселедець тощо).

# data[].attributes.attachment_link.title
Міфи часів козацтва: "1+1" відзняв третій цикл проекту "Україна, повернення своєї історії"