# data[].attributes.headline
Галина МАЛИК

# data[].attributes.subject
Галина МАЛИК

# data[].attributes.body
Народилася 12 серпня 1951 року у м. Бердяньку Запоріської області.

# data[].attributes.headline
Зірка МЕНЗАТЮК

# data[].attributes.subject
Зірка МЕНЗАТЮК

# data[].attributes.body
Зірка Захаріївна Мензатюк - українська письменниця-казкарка, журналіст.

Вона народилася 21 жовтня 1954 року в селі Мамаївцях Кіцманського району Чернівецької області. Писати почала, коли вчилася у другому класі. Це сталося так: одного разу вчителька задала написати вдома переказ «Ліс восени». Почавши з переказу, Зірка написала про лисячу нору, яку бачила в лісі, про білочку, що збирала ліщи- нові горіхи, а далі й про те, яким ліс стане взимку, коли його засипле сніг. Замість кількох рядочків переказ розтягнувся на цілих п'ять сторінок. І їй так сподобалося викладати на папері власну розповідь, що письменниця на цьому не зупинилася і написала ще й віршовану «Казку про кицю Мурку і дівчину Ганну», а в наступні дні — чимало віршиків. Однокласники чомусь не повірили, що дівчинка пише вірші сама, і стали говорити, що все те написав її прадід Олекса та й закопав, а вона викопала і видає за свої. Закінчивши школу, Зірка вступила на факультет журналістики Львівського університету імені Івана Франка. Вступ, насправді, виявився нелегким, але їй допомогли численні публікації творів у газетах, здобуте перше місце на обласній олімпіаді з української мови і літератури та ще рекомендація Спілки письменників, яку вона дістала як авторка-початківець.

# data[].attributes.headline
Список літератури на літо для учнів 5 класу Легенди:«Про зоряний Віз», «Чому пес живе коло людини?», «Берегиня» (за С. Плачиндою), «Дажбог», «Неопалима купина» (за Є. Шморгуном), «Як виникли Карпати», «Чому в морі є перли і мушлі».Народні перекази:«Прийом у запорожців», «Про правду і кривду», «Мудра дівчина», «Ох», «Летючий корабель» .Літературні казки: Іван ФРАНКО. «Фарбований Лис», Василь КОРОЛІВ-СТАРИЙ. «Хуха-Моховинка», Василь СИМОНЕНКО. «Цар Плаксій та Лоскотон», Галина МАЛИК. «Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії».Загадки: Леонід ГЛІБОВ. «Химерний, маленький…», «Що за птиця?», «Хто вона?», «Хто розмовляє?», «Хто сестра і брат?».Літописні оповіді:«Три брати — Кий, Щек, Хорив і сестра їхня Либідь», «Святослав уладає мир з греками…», «Володимир вибирає віру», «Розгром Ярославом печенігів. Початок великого будівництва в Києві. Похвала книгам». Олександр ОЛЕСЬ. «Заспів», «Україна в старовину», «Похід на Царгород», «Ярослав Мудрий» (із кн. «Княжа Україна»). Зірка МЕНЗАТЮК. «Таємниця козацької шаблі».Світ природи:Тарас ШЕВЧЕНКО. «За сонцем хмаронька пливе…», «Садок вишневий коло хати…»,Степан ВАСИЛЬЧЕНКО. «В бур’янах»,Павло ТИЧИНА. «Не бував ти у наших краях!», «Гаї шумлять…», «Блакить мою душу обвіяла…», Євген ГУЦАЛО. «Лось»,                  Максим РИЛЬСЬКИЙ. «Дощ» («Благодатний, довгожданий…»),     «Осінь-маляр із палітрою пишною…»,               Григір ТЮТЮННИК. «Дивак»,Микола ВІНГРАНОВСЬКИЙ. «Сіроманець».                     

# data[].attributes.subject
Список літератури на літо для учнів 5 класу Легенди:«Про зоряний Віз», «Чому пес живе коло людини?», «Берегиня» (за С. Плачиндою), «Дажбог», «Неопалима купина» (за Є. Шморгуном), «Як виникли Карпати», «Чому в морі є перли і мушлі».Народні перекази:«Прийом у запорожців», «Про правду і кривду», «Мудра дівчина», «Ох», «Летючий корабель» .Літературні казки: Іван ФРАНКО. «Фарбований Лис», Василь КОРОЛІВ-СТАРИЙ. «Хуха-Моховинка», Василь СИМОНЕНКО. «Цар Плаксій та Лоскотон», Галина МАЛИК. «Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії».Загадки: Леонід ГЛІБОВ. «Химерний, маленький…», «Що за птиця?», «Хто вона?», «Хто розмовляє?», «Хто сестра і брат?».Літописні оповіді:«Три брати — Кий, Щек, Хорив і сестра їхня Либідь», «Святослав уладає мир з греками…», «Володимир вибирає віру», «Розгром Ярославом печенігів. Початок великого будівництва в Києві. Похвала книгам». Олександр ОЛЕСЬ. «Заспів», «Україна в старовину», «Похід на Царгород», «Ярослав Мудрий» (із кн. «Княжа Україна»). Зірка МЕНЗАТЮК. «Таємниця козацької шаблі».Світ природи:Тарас ШЕВЧЕНКО. «За сонцем хмаронька пливе…», «Садок вишневий коло хати…»,Степан ВАСИЛЬЧЕНКО. «В бур’янах»,Павло ТИЧИНА. «Не бував ти у наших краях!», «Гаї шумлять…», «Блакить мою душу обвіяла…», Євген ГУЦАЛО. «Лось»,                  Максим РИЛЬСЬКИЙ. «Дощ» («Благодатний, довгожданий…»),     «Осінь-маляр із палітрою пишною…»,               Григір ТЮТЮННИК. «Дивак»,Микола ВІНГРАНОВСЬКИЙ. «Сіроманець».                     

# data[].attributes.attachment_link.title
Ментазюк Зірка Таємниця козацької шаблі

# data[].attributes.headline
"Таємниця козацької шаблі"

# data[].attributes.subject
"Таємниця козацької шаблі"

# data[].attributes.body
пригодниька повість

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниця козацької шаблі

# data[].attributes.headline
Василь КОРОЛІВ - СТАРИЙ

# data[].attributes.subject
Василь КОРОЛІВ - СТАРИЙ

# data[].attributes.headline
"Хуха-Моховинка"

# data[].attributes.subject
"Хуха-Моховинка"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Королів-Старий "Хуха-Моховинка"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Произведения писателя и поэта Ивана Франко переведены на многие языки. Кроме литературной деятельности, он получил известность как ученый и участник революционного социалистического движения в королевстве Галиции и Лодомерии. Выдвигался на получение Нобелевской премии, однако кандидатуру не успели рассмотреть из-за преждевременной кончины литератора.
Иван Яковлевич Франко родился 27 августа 1856 года в Нагуевичах Дрогобычского уезда, который в то время входил в состав Королевства Галиции и Лодомерии (Австрийской империи), в семье зажиточного крестьянина-кузнеца.

В 1875 году, после окончания Дрогобычской гимназии, Франко давал уроки, зарабатывая на жизнь. Несмотря на стесненные условия, он всегда оставлял деньги на книги. Поступив на философский факультет Львовского университета, входил в русофильское общество, члены которого в качестве литературного языка использовали "язычие". На нем были созданы первые произведения Ивана Франко.

Стихи восемнадцатилетнего поэта "Моя песня" и "Народная песня" были впервые опубликованы львовским студенческим журналом "Друг". В 1877 году все члены его редакции, а также Франко, были арестованы по доносу, в котором сообщалось о переписке молодежи с Михаилом Драгомановым. Находившийся тогда в Женеве, он считался опасным революционным социалистом.

Поэт провел в тюремной камере около восьми месяцев, испытав все тяготы заключения. После освобождении, от Франко отвернулись практически все галицкие консерваторы, включая русофилов и украинофилов старшего поколения. Учебу в университете пришлось оставить. Франко окончит курс лишь через десять лет, готовясь к профессорской кафедре.

В 1880, а затем в 1889 году Франко вновь придется побывать под арестом. Увидев в тюрьме и настоящих преступников, и бедняков, решившихся на преступление из-за крайней нужды, писатель использует образы и темы в своем литературном творчестве.

В числе произведений, которые были практически сразу после публикации переведены на другие языки, цикл рассказов, посвященный быту пролетариев и богачей на нефтяных приисках в Бориславе; повести о ворах и "бывших" людях, проникнутые гуманным отношением к человеческому достоинству, и рассказы о евреях, свободные от национального или религиозного противопоставления.

Иван Франко также известен переводами на украинский язык произведений Александра Пушкина, Генриха Гейне, Уильяма Шекспира, исследованиями по истории литературы, а также как фольклорист.

В последние годы жизни литератор бедствовал. Иван Франко скончался 28 мая 1916 года в Львове, который тогда носил название Лемберг. Похоронили писателя на Лычаковском кладбище.

# data[].attributes.attachment_link.title
Иван Франко (27 августа 1856 - 28 мая 1916) , украинский писатель, поэт, публицист

# data[].attributes.attachment_link.description
Произведения писателя и поэта Ивана Франко переведены на многие языки. Кроме литературной деятельности, он получил известность как ученый и участник революционного социалистического движения в королевстве Галиции и Лодомерии. Выдвигался на получение Нобелевской премии, однако кандидатуру не успели рассмотреть из-за преждевременной кончины литератора.

# data[].attributes.headline
Подивитися буктрейлер

# data[].attributes.subject
Подивитися буктрейлер

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер на книгу Зірки Мензатюк "Таємниця козацької шаблі" Лубенської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 4

# data[].attributes.headline
Про письменницю

# data[].attributes.subject
Про письменницю

# data[].attributes.body
Галина Миколаївна Малик народилась 12 серпня 1951 року в м. Бердянську на Запоріжжі в сім’ї службовців. Батько був ученим агрономом, мати – педагогом. На початку 1964 року разом з батьками переїхала в селище Середнє на Ужгородщину.

Закінчила школу, потім філологічний факультет УжДУ (1980). Працювала старшим методистом відділу наукової інформації з питань культури і мистецтва Закарпатської обласної наукової бібліотеки. У 1991 році стала головним редактором видавництва "Закарпаття". У 1998 році – редактор і видавець журналу для дітей "Віночок", який відродила через 50 років і презентація якого відбулася в Ужгородській гімназії.

Пише українською і російською мовами, перекладає з болгарської. Вперше її вірші опублікувала "Закарпатська правда" у жовтні 1967 року. Друкувалася в обласних та республіканських газетах "Молодь України", "Сільські вісті", "Зірка", "Вісті України", журналах "Малятко", "Барвінок", "Перець", "Початкова школа", "Прапор", "Радянська жінка", "Веселка", колективних збірниках "Дзвінке джерело", "Первоцвіт", "Веселий ярмарок".

Галина Малик – лауреат премії ім. О. Копиленка журналу "Барвінок" (1988) за повість-казку "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії".

Поетеса визнана також переможцем конкурсу 1987 року за твори для дітей, опубліковані на сторінці "Перченя" упродовж року.

Член Національної спілки письменників України з 1991 року. Фантастична повість письменниці "Злочинці з паралельного світу" визнана кращим твором 1997 року після опублікування її журнальної версії у часописі "Барвінок" і нагороджена міжнародною премією Степана Феденка (США).

За підсумками обласного творчого конкурсу "Закарпатська книга від Кирила та Мефодія до наших днів" добре відома маленьким читачам Галина Малик відзначена як автор творів для дітей (2000 рік). У 2003 році письменниця Галина Малик стала лауреатом літературної премії імені Лесі Українки. Вручення нагороди відбулося у Новограді-Волинському, на батьківщині поетеси.

Галина Малик увійшла у дитячий світ надзвичайно щиро. У набутку в неї чимало книжок вийшло в Ужгороді і Києві. Авторка книжок для дітей "Страус річкою пливе" (1984), "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії", "Неслухняний дощик" (1989), "Незвичайні пригоди Алі" (1997). Серед юної аудиторії стали популярні її книжки-іграшки "Пантлик і Фузя" (1989), "Королівство АНУ", "Пантлик і Фузя сперечаються", "Пригоди Іванка і Беркутка" (1990), "Чорний маг і зачароване місто" (1994) та збірка перекладів з російської мови Даниїла Хармса "Я тепер автомобіль" (1994).

Повість "В стране Недо-недо" опублікована російською, а також у перекладі англійською, угорською, іспанською, італійською, німецькою, французькою мовами (журнал "Миша". Москва, 1988).

Поетеса, письменниця, драматург, видавець допомагає молодим поетам і літераторам у становленні, допомагає їм у друці книг, школярів заохочує до перших проб пера. Часто приходить на зустріч з дітьми в школи, бібліотеки.

Творча й неординарна особистість, головний редактор ВАТ "Видавництво "Закарпаття", лауреат премії ім. Лесі Українки, поетеса, Член Асоціації творчих жінок Закарпаття, Галина Малик розширює своє поле зору, поглиблює і збагачує погляди на життя, дозволяє повніше його відчувати. Веде активне громадське життя, яке випрозорюється новими гранями, новими рівнями спілкування, ідей, творчих задумів. Її люблять і поважають, чекають її нових творів, зустрічей з новими героями.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Фарбований лис (Іван Франко) (Казки діда Панаса)

# data[].attributes.headline
Микола ВІНГРАНОВСЬКИЙ

# data[].attributes.subject
Микола ВІНГРАНОВСЬКИЙ

# data[].attributes.headline
Микола Вінграновський 

# data[].attributes.subject
Микола Вінграновський 

# data[].attributes.headline
Народився Микола Він

# data[].attributes.body
Народився Микола Вінграновський у місті Первомайськ Миколаївської області. Там і здобув середню освіту.

Навчався на акторському відділі Київського інституту театрального мистецтва. Вже через два тижні від початку занять здібності Вінграновського помітив Олександар Довженко і запросив його навчатися у Москві, у ВДІКу. Ще студентом Микола Вінграновський зіграв головну роль у фільмі "Повість полум'яних літ", за яку отримав золоту медаль кінофестивалю в Лос-Анджелесі.

До Києва М. Вінграновський повернувся вже дипломованм кінорежисером. Йому вдалося відзняти художні стрічки на кіностудії О. Довженка, зокрема, "Дочка Стратіона" (1964р.); "Берег надії" (1967р.) і "Дума про Британку" (1970р.), в яких він також зіграв акторську роль. За його режисурою знятий також ряд документальних фільмів: "Слово про Андрія Малишка" (1983р.), "Щоденники О.

П. Довженка", "Щоденник. Довженко. 1941—1945" (1993р.), "Чигирин — столиця гетьмана Богдана Хмельницького" (1993р.), "Батурин — столиця гетьмана Івана Мазепи" (1994р.), "Галич — столиця князя Данила Галицького" (1995р.) та "Гетьман Сагайдачний" (1999р.).

Літературна діяльність Миколи Вінграновського почалася у 1957 році з добірки поезій, опублякованій в кількох журналад, зокрема у "Пельмені", "Жовтні" ("Дзвін"), «Вітчизні» і «Прапорі» ("Березіль"). У 1961 році у "Літературній газеті" вийшла добірка 12-ти поезій.

Перша збірка Миколи Вінграновського "Атомні прелюди" побачила світ 1962 року.

Миколу Вінграновського включають до переліку "письменників-шістдесятників", однак він сам не зараховував до цього покоління, стверджуючи, що "немає шістдесятників, сімдесятників — є таланти, зрілі, освічені люди, яких не можна загнати в перелік".

Друга поетична збірка "Сто поезій" вийшла у 1967 р., однак після цензури віршів у ній залишилося. У 1971 році вийшла збірка "Поезії", у 1978 р. — "На срібнім березі". У цей же період поет багато працює над дитячими творами. Миколі Вінграновському присуджено Державну премію України ім. Тараса Шевченка за твори для дітей

Помер Микола Вінграновсьий 26 травня 2004 року у Києві після тяжкої хвороби. Похований на Байковому кладовищі.

# data[].attributes.headline
Аудіокнига Сіроманець - автор Микола Вінграновський

# data[].attributes.subject
Аудіокнига Сіроманець - автор Микола Вінграновський

# data[].attributes.headline
Послухати повість-казку в аудиозапису 

# data[].attributes.subject
Послухати повість-казку в аудиозапису 

# data[].attributes.body
https://youtu.be/j96Bu3J9ElI

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ОЛЕКСА ЧАЙКА

# data[].attributes.attachment_link.title
АУДІОКНИГА "Незвичайнi пригоди АЛI в країні Недоладії" (Галина Малик)

# data[].attributes.headline
Григір ТЮТЮННИК

# data[].attributes.subject
Григір ТЮТЮННИК

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ідея твору: Оспівування людей з неповторним внутрішнім світом, заклик любити та берегти природу.

Мета твору: тільки добра та милосердна людина може тонко відчувати природу.

Проблематика твору: бережливе ставлення до природи, особистість характеризується гідними вчинками, доброта та милосердя зроблять світ добрішим, індивідуальний підхід у навчальному процесі, нема щастя на чужому нещасті.

Експозиція: дорога Олеся до школи.

Зав'язка: непорозуміння на уроці малювання між учителькою та учнем.

Розвиток дій: втеча з уроку, блукання верболозами, примирення з Федьком, зустріч з дідом.

Кульмінація: розмова з дідом, непорозуміння та образа.

Розв'язка: вечеря без Олеся, сон хлопця, народження нового дня.

Оповідання умовно можна поділити на 4 частини.

1. Дорогою до школи.

3. Поїздка з дідом у ліс.

4. Удома та чарівний сон.

Жанр твору: оповідання (прозовий твір; обсяг твору приблизно 6 сторінок; зображено мало подій: бійка біля річки, урок у школі, поїздка з дідом за дровами; діють п'ять персонажів: Олесь, учителька, Федько Тойкало, дід Прокіп та мати хлопчика; усі події відбуваються за один день).

На початку зими до школи Олеся лежать дві стежки: одна бором, друга - річкою. Мати наказує ходити довшою, проте безпечною дорогою. Олесь слухняний син. "Він ще малий, головою ледь до клямки дістає. Очі в нього чорні, глибокі, як вода в затінку, дивляться широко, немов одразу хочуть збагнути увесь світ".

У зимовому лісі "йому подобається робити перші протопти в заметах, .... малювати на снігу всяку всячину" пальцем. "...Хата виходить, з бовдура дим валує, а на тину півень горланить, розчепіривши дзьоба ножицями". Довго милується своїм творінням, поки хтось із двору не нагадає про школу.

Дорогою зустрічає дятла на сосні, який "гартованим дзьобом" залишив шишку в дуплі. Спершу хотів її взяти, але передумав: нехай залишиться для дятла. "Притулився вухом до стовбура. ..під корою щось жалібно скрипіло, а внизу під підошвами в Олеся ворушилось коріння - помирає сосна... Олесь нагріб чобітками снігу під окоренок, утрамбував його гарненько і, вирішивши, що тепер сосна не впаде, погицав через замети до школи".

На мілині, де лід річки міцніший, бігає ватага хлопчаків, кличуть Олеся забавлятися. "Навіщо лід псуєте? - у відповідь Олесь. - Він ще молодий".

Дітвора сміється: дивак. А Федько Тойкало розбишакувато заволав бити Олеся. Ударив та заховався серед хлопців.

"Олесь згарячу ніяково посміхнувся, поторкав мокрою рукавичкою тверду ґулю під оком і, ковзаючись, побрів до школи. Під ногами ...потріскував лід, а біля ока щось обважніло й сіпалось. Олесь ліг долілиць, притиснув скроню до льоду і почав розглядати дно.... І ввижається Олесеві маленька хата під кущем водяної папороті, а в тій хатці - він біля віконця сидить, рибку стереже". Раптом побачив щуку з пліткою в зубах. "Пусти", - видихнув Олесь і ляпнув долонею по льоду. Його спроба не помогла врятувати малу рибку. "Біля школи теленькнув дзвоник, улігся гамір. А Олесь сидів посеред річки поруч зеленої, з ряскою, калюжі і плакав...Підвівся, запхав книжки в пазуху і поплентався до школи".

Темою уроку малювання був перегнійний горщик. Олесь, переповнений почуттями, старанно малював дятла. Старенькій вчительці Матильді Петрівні "сподобався дятел, але слідуючи вчительській принциповості додала, що поставить двійку. Доки Матильда Петрівна думала про долю свого авторитету, Олесь вийшов у коридор, похапцем натяг пальтечко і опинився на ґанку...".

До вечора блукав верболозами, чекав поки закінчаться уроки. "Обмацував холодні пташині гнізда, їв мерзлу калину, доки не набив оскоми".

Хлопця часто усі називають диваком, дивакуватим. Слухає Олесь і не розуміє: хвалять його чи лають.

На мосту Олеся чекав Федько Тойкало, поділився теплим пирогом... "Олесеві не хотілось пирога, але він зрадів примиренню".

По дорозі зустрічає діда Прокопа, вони разом їдуть по солому. Дід любить внука, цікавиться його шкільними успіхами.

Його настанови пристосовуватися до життя ("А треба - в людях. Та отак побіля них, отак... Того - ліктем, того - почотом... Гульк - уперед вийшов"), помічати, що погано лежить ("Це як путнє щось побачиш - дощечку, скажімо, або гвіздочок - тоді бери"), не дуже зрозумілі доброму та вразливому до чужого болю внукові. Подальша розмова ще більше засмутила Олеся.

- Навіщо стільки беремо? ...А якщо коням важко буде? - своєї Олесь.

- Нічого. Зате нам легко.

Перевантажені коні важко ішли, дід "Прокіп хльоскав батогом і лаявся. А Олесь сердито сопів у нього над вухом і підбивав руку. Замахнеться Прокіп гарненько, цьвох - і мимо.

- Не бий, - благає Олесь. - Бачиш: важко.

Прокіп зітхнув і, намотавши батога на руку, щоб не згубить, обернувся до Олеся.

- Ось послухай, дурнику, що я тобі скажу. Слухай і на вус мотай. Тут, на землі, не бити не можна. Тут не ти, так тебе одрепають ще й плакать не дадуть.

Подався вперед і, обдаючи Олеся прілим духом давно не митої бороди, захарчав у саме вухо:

Олесеві зробилося сумно. Закортіло швидше туди, в село, де сніг плете навколо електричних ліхтарів густі рожеві сіті, й привітно світяться вікна в хатках...

Дома Олесь ...поліз на піч.

Потім дід увійшов до хати, заглянув на піч.

- Змерз, онучку? А ти ножки - на черінь, а зверху кухваєчкою...

Олесь глибше зарився в подушку і тоненько заскімлив.

Прокіп підняв брови сторчака.

- Он диви, чого це він розприндився?

- Геть, не займайте його, - обізвалася мати з хатини. - їжте вже.

- А хіба я що? - мимрив Прокіп. - А йому нічого такого й не казав...

Він їв швидко, винувато витріщав очі, плямкав тихіше, ніж завжди, і губив крихти в бороду.

Олесь непомітно для себе заснув. А вночі крізь сон благав матір розповісти казку про Івасика-Телесика, злякано зойкав, коли відьма гризла дуба, і радо сміявся, коли гусиня взяла Івасика на свої крилята... Народжувався новий день".

Тематика твору: бережно відноситися до природи, не втрачати своєї індивідуальності.

Носії добра - хлопчик Олесь, мати хлопчика.

Носії зла - дід Прокіп, ватага хлопців.

Оповідання вчить бути добрим, милосердним, бережно відноситись до природи, не втрачати свою індивідуальність, гідними поступками прагнути бути особистістю.

Головний персонаж (дійова особа, про яку розповідається протягом усього твору і характер якої розкрито найповніше) - хлопчик Олесь.

Другорядні персонажі (дійові особи, які виконують у творі допоміжну роль і допомагають висвітлити характер головного персонажа) - дід Прокіп, мати Олеся, учителька Матильда Петрівна, Федько Токайло, діти, дядьки-сусіди.

Любить малювати

Присяде навпочіпки й водить пальцем сюди, туди...

Олесь пхає закляклого пальця в рот і, гримаючи чобітком об чобіток, милується своїм творінням.

Олесь старанно скрипів олівцем і натхненно прицмакував.

Має фантазію, творча натура, неповторний внутрішній світ, вміє бачити прекрасне

Дивись, хата виходить, з бовдура дим валує, а на тину півень горланить, розчепіривши дзьоба ножицями.

Течія розчісувала зелений кушир, пряли тоненькими ніжками якісь жучки, боком долаючи пружний струмінь. І ввижається Олесеві маленька хата під кущем водяної папороті, а в тій хатці - він біля віконця сидить, рибку стереже. Ось карасик пливе..."Добридень, дядьку! Як поживаєте?".

Олесь біжить підтюпцем і раптом помічає, що дерева теж біжать, кружляють, ховаються одне за одного, немов у жмурки грають. Олесь зупиняється - і дерева завмирають.

А вночі крізь сон благав матір розповісти казку про Івасика-Телесика, злякано зойкав, коли відьма гризла дуба, і радо сміявся, коли гусиня взяла Івасика на свої крилята

Олесь стає навшпиньки й крадькома пнеться на косогір.

Діду, чому дятел шишки їсть, а щука - пліточок?

Дбає про природу, прагне усіх захистити

Олесь нагріб чобітками снігу під окоренок, утрамбував його гарненько і, вирішивши, що тепер сосна не впаде, погицав через замети до школи.

Навіщо лід псуєте? - у відповідь Олесь. - Він ще молодий.

"Пусти", - видихнув Олесь і ляпнув долонею по льоду.

А я не забрав у дятла шишки, - хвалиться Олесь.

Співчутливий до страждань, небайдужий, чуйний

А якщо коням важко буде? - своєї Олесь.

Прокіп хльоскав батогом і лаявся. А Олесь сердито сопів у нього над вухом і підбивав руку. Замахнеться Прокіп гарненько, цьвох - і мимо.

- Не бий, - благає Олесь. - Бачиш: важко.

# data[].attributes.attachment_link.title
Григір Тютюнник "Дивак" Аналіз твору Короткий виклад твору Образ Олеся, діда Прокопа, Федька Тойкала План

# data[].attributes.attachment_link.description
Ідея твору: Оспівування людей з неповторним внутрішнім світом, заклик любити та берегти природу. Мета твору: тільки добра та милосердна людина може тонко відчувати природу. Проблематика твору: бережливе ставлення до природи, особистість характеризується гідними вчинками, доброта та милосердя зроблять світ добрішим, індивідуальний підхід у навчальному процесі, нема щастя на чужому нещасті.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Література UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Григір Тютюнник "Дивак". Аудіокнига.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На початку зими ходити Олесеві до школи можна двома стежками: одна бором, друга - річкою. Сюди зручніше, та в зазимки лід на річці тоненький, так і зяє чорною прірвою. Тому кожного разу, коли Олесь виходить з дому, мати наказує йому:

- Гляди ж, сину, річкою не йди. Там ще лід молодий.

Олесь смирно стоїть біля порога, слухає. Він ще малий, головою ледь до клямки дістає. Очі в нього чорні, глибокі, як вода в затінку, дивляться широко, немов одразу хочуть збагнути увесь світ.

Олесь любить зиму. Йому подобається робити перші протопти в заметах, знімати снігові очіпки з кілків у тинах - вони стають тоді голі та сором'язливі, як стрижені допризовники.

Іще любить Олесь малювати на снігу всяку всячину. Присяде навпочіпки й водить пальцем сюди, туди. Дивись, хата виходить, з бовдура дим валує, а на тину півень горланить, розчепіривши дзьоба ножицями. Олесь пхає закляклого пальця в рот і, гримаючи чобітком об чобіток, милується своїм творінням, аж доки хтось не гукне з двору:

- А чого ото ти, парубче, не йдеш до школи? Ось підожди, я матері скажу!

Олесь підскоче, як злякане пострілом звірятко, засміється тоненько: гі-гі, - і подасться в сосни.

В бору снігу мало. То там, то сям проглядає крізь порошу трава з примерзлими до землі зеленими чубчиками, стримлять низенькі пеньки з жовтуватою, немов старий мед, смілкою на зрізах. Тихо навкруги й затишно. Тільки часом шелесне по гіллі вальок снігу, струшений вітром з верховіття. Десь неподалік чути: цюк-цюк-цюк, - дятел порається. Олесь нахиляється, крекче, пильно мружить око. Пальтечко в нього товсте, а сам тонкий; важко нахилятись: дух спирає, під очима набряка, тому кожен сучок птицею вздрівається.

Аж он під старою сосною латка шишок рябіє. Ба! Ще одна впала. Ось де він, дроворуб! Олесь стає навшпиньки й крадькома пнеться на косогір.

Зачувши людину, дятел перестав цюкати, повів гартованим дзьобом з боку в бік і націлив його на Олеся: чого тобі тутечки? Здригнувся, хльоснув крилом по корі і зник, залишивши у вузенькому дуплі шишку. Олесь хотів дістати її і покуштувать, та передумав - і притулився вухом до стовбура. Його ледве помітно розгойдувало, під корою щось жалібно скрипіло, а внизу під підошвами в Олеся ворушилось коріння - помирає сосна... Олесь нагріб чобітками снігу під окоренок, утрамбував його гарненько і, вирішивши, що тепер сосна не впаде, погицав через замети до школи.

Ще здалеку побачив міст з гатками по обидва боки. По той бік мосту, через вигін, червоніє крізь біле плетиво запорошених дерев цегляна школа. З бовдурів дим угору тополиними стовпами. Повітря пахне торф'яним духом і весняним випаром сирих вільхових дров. Ліворуч від мосту чорніють миї, виграючи на сонці блискучими хвильками, - там б'ють джерела; а праворуч, на мілині, де лід міцніший, гасає ватага школярів. Лід гнеться, цьворохкає од берега до берега, здуваючись попереду ватаги, мов ковдра на сіні. З проломин цівками цебенить вода і заливає плесо.

- Ей, Олесю! - кличуть з гурту. - Гайда з нами подушки гнуть!

- Навіщо лід псуєте? - у відповідь Олесь. - Він ще молодий.

Дітвора сміється: дивак.

А Федько Тойкало розбишакувато вишкірив зуби і, вказуючи рукавом на Олеся, заволав так, що шия одразу зробилась тоненькою:

- Бий зрадника! - підскочив, тицьнув Олеся ліктем під скроню і зник поміж палями.

Олесь згарячу ніяково посміхнувся, поторкав мокрою рукавичкою тверду гулю під оком і, ковзаючись, побрів до школи. Під ногами лагідно, мов хмизок у лісі, потріскував лід, а біля ока щось обважніло й сіпалось. Олесь ліг долілиць, притиснув скроню до льоду і почав розглядати дно. Воно тьмарилось мулистим пилком, пускало бульбашки, котрі прилипали до криги - білі, круглі, як воляче око. Течія розчісувала зелений кушир, пряли тоненькими ніжками якісь жучки, боком долаючи пружний струмінь. І ввижається Олесеві маленька хата під кущем водяної папороті, а в тій хатці - він біля віконця сидить, рибку стереже. Забажав - вийшов. Ніхто тебе не займе. Іди куди заманеться. Ось карасик пливе. Цап його за пірце: "Добридень, дядьку! Як поживаєте?" Олесь солодко зойкає, щільніше припадає лобом до криги.

Раптом поміж куширами промайнула чорна блискавиця і завмерла осторонь довгастою плямою. Олесь підповз ближче, пригледівся й застогнав від подиву: щука! В зубах у неї тремтіла маленька пліточка.

- Пусти, - видихнув Олесь і ляпнув долонею по льоду. Та щука й не поворухнулась. А плітка зникла. Він підхопився на ноги і став гатить підбором в те місце, де стояла щука, аж доки під чоботом не хрокнула вода.

Біля школи теленькнув дзвоник, улігся гамір. А Олесь сидів посеред річки поруч зеленої, з ряскою, калюжі і плакав. Під мостом бився об палі вихор, згортав до купки сухий очеретяний лист і гнав його в берег.

Олесь підвівся, запхав книжки в пазуху і поплентався до школи.

На першому уроці було малювання. Старенька вчителька Матильда Петрівна ходила поміж партами і, роблячи загадкове обличчя, повільно говорила: "А сьогодні, діти, ми будемо малювати... перегнійний горщечок. Завдяки цим горщечкам передові колгоспи нашої країни..." Потім вона дістала з портфеля гирунчик і урочисто поставила на стіл.

Діти почали малювати, виводячи кожен своє: той жлуктичко, інший ринку або макітерку. І оскільки дірку в денці ніяк було передати, то її чіпляли збоку. Олесь старанно скрипів олівцем і натхненно прицмакував. Коли ж учителька зупинилася біля його парти, із зошита на неї, презирливо примруживши око, дивився дятел: чого тобі тутечки?

- Олесю, адже я наказувала всім малювати горщечок, - суворо сказала Матильда Петрівна. Їй сподобався дятел, але вона добре знала, що таке вчительська принциповість, тому й додала:

- Я поставлю тобі двійку.

У класі увірвався гамірець. Відмінники дивилися на свого вчорашнього побратима співчутливо, а ті, хто вчився через пень-колоду, з радістю чекали на те, що їхнього полку прибуде. Олесь зібрав книжки, виліз з-за парти і рушив до дверей.

- Куди це ти? - здивувалась учителька.

Олесь похнюпився.

- Я так не xо'!

- Як це - так?

- Гирунчика отого не хо' малювати.

- Чому?

- Дятла хочу...

Доки Матильда Петрівна думала про долю свого авторитету, Олесь вийшов у коридор, похапцем натяг пальтечко і опинився на ґанку.. .

В шкільному садку пурхали синички. В бур'янах вовтузились горобці, скльовуючи реп'яшачі кім'яхи. Десь у вільхах по той бік річки били пеньки: бух, бух. Дзень, - сокира сприснула.

Олесь уявив собі, як гарно зараз у лузі, і побіг у верболози.

Там він блукав до самого вечора. Обмацував холодні пташині гнізда, їв мерзлу калину, доки не набив оскоми. Потім шукав осикові трухляки, ховав за пазуху і, нап'явши пальтечко на голову, дивився: світять чи не світять? У кущах, заплетених осокою, шарудів вітер, попискували миші; а в березі терлись одна об одну вільхи, сповнюючи луг тривожним стогоном.

Сонце пробило у хмарах над байраком вузеньку ополонку, яскравим променем стрельнуло на левади. Олесь радісно мружився йому назустріч, зводив очі до перенісся, ловлячи золоту мушку на кінчикові носа.

Надвечір хмари опустилися нижче, а тополі над селом повищали і набрали войовничого вигляду. Треба було йти додому. Олесь грядками вибрався на вигін і став чекати, доки випустять школярів.

Під тинами на колодках або просто навприсядки сиділи дядьки, смалили цигарки, гомоніли:

- Он бач: вільха в лузі почорніла... На відлигу, мабуть.

- Еге ж, риба в ятір піде...

Біля школи грюкнули двері. Діти товпами посунули по домівках.

Ще здалеку помітивши дорослих, хлопчаки бокаса ходять один побіля одного, щоб поборотися. Дивись: зчепились, водяться, хекають, наслухаючи краєм вуха, що скажуть біля тину. А там:

- Ач 'кий геройський парубок!

- А ото, мабуть, Наталчин, - кажуть біля тину, помітивши Олеся. - Ба яке смирне...

- Еге, воно якесь дивакувате...

Слухає Олесь і не розуміє: хвалять його чи лають.

На мосту Олеся дожидав Федько Тойкало.

- На попоїж, - сказав ніяковіючи і втиснув Олесеві в руку подавлений теплий пиріг. - Бери, дурний, з м'ясом.

Олесеві не хотілось пирога, але він зрадів примиренню і, щоб віддарувати товариша, хутенько занишпорив по кишенях, дістаючи звідти духмяні верчики хмелю, сухе листя різного карбування, плетене з прядива та волов'ячої шерсті ремезяче гніздо, схоже на башличок.

- Забейкався ти, - сказав Федько і почав обминати Олесеві пальтечко.

Олесь ще дужче захвилювався, ледве не заплакав від щирості і солодкого почуття братерства. Він ухопив ремезяче гніздо й обома руками подав його Федькові. Той заховав подарунок під полу, пом'явся.

- А вчителька сердилась, як ти пішов... ги-ги... страх!

Потім ударив себе книжками по гузенцю, крикнув: "Гат-тя-вйо!" - і подався до річки трусити ятері.

В селі ледь вечоріє, а в сосні вже крони зімкнуло пітьмою. Олесь біжить підтюпцем і раптом помічає, що дерева теж біжать, кружляють, ховаються одне за одного, немов у жмурки грають. Олесь зупиняється - і дерева завмирають.

По той бік сосни чути: сани скриплять, коні ширхають і голос діда Прокопа:

- А но-но!

Уздрівши Олеся, дід натягає віжки.

- Сідай, внуче, по солому поїдемо.

Олесь радо вмощується, махає на коней:

- Гат-тя-вйо!

- А що, поставили п'ятірку? - питає Прокіп, вишкіряючи порожні десна.

Олесь сором'язливо ховає обличчя в рукав.

- Сьогодні не ставили. Вчора тільки.

Поминули провалля, майже вщерть занесене снігом. На ріллях цілим хутором замаячили скирти.

- Но-ноу... - стогне Прокіп і ворушить пужалном. Коні щулять вуха, зриваються бігти. А сосни позаду вигойдують "шу-ші-ші-і" - і коні зупиняються.

- Діду, чого про мене кажуть - дивак?

- Невстріливий, значить. Дивний єси. - Прокіп двома пальцями, як щипцями, ухопився за ніс і висякався так лунко, що аж коні побігли. - Хто ж ото таке патякає? - спитав перегодом.

- Дядьки на вигоні.

- Ет, фармазони... Ти їх не слухай. - Помовчав. А далі: - Воно, звичайно, правильно. Завзяття в тебе обмаль. Все чогось у землі порпаєшся. А треба - в людях. Та отак побіля них, отак... Того - ліктем, того - почотом... Гульк - уперед вийшов. А першого не перечепиш, бо не доженеш. О!

Олесь винувато підсьорбує носом.

- Діду, чому дятел шишки їсть, а щука - пліточок?

- А то вже хто якого поріддя.

- А я не забрав у дятла шишки, - хвалиться Олесь.

- І вірно. Навіщо вона здалась. Це як путнє щось побачиш - дощечку, скажімо, або гвіздочок - тоді бери.

- Навіщо?

- Пригодиться.

Коли набирали солому, дід часто сповзав із скирти, нанизував солому на ріжняки і гуцав так, що аж ліса скрипіла.

- Товчи, внучку, гніти! - хекав. - А я ще якийсь навильник скину. - І знову дерся на скирту.

Спочатку Олесь надолужав, потім заморився і сів.

- Навіщо стільки беремо?

- Як навіщо? - озвався з пітьми Прокіп. - Це ж собі, а не тещі. Хе-хе! Ти знаєш, що таке теща? Ні? Підростеш - узнаєш. Клята баба.

- А якщо коням важко буде? - своєї Олесь.

- Нічого. Зате нам легко. Натопив - і вилежуйся собі на печі. Ти відпочинь, а тоді ще пострибаєш. Воно ж таки груз.

Повертались додому в темряві. Ліпив мокрий сніг, припорошуючи білим конячі спини. Прокіп хльоскав батогом і лаявся. А Олесь сердито сопів у нього над вухом і підбивав руку. Замахнеться Прокіп гарненько, цьвох - і мимо.

- Не бий, - благає Олесь. - Бачиш: важко.

Прокіп зітхнув і, намотавши батога на руку, щоб не згубить, обернувся до Олеся.

- Ось послухай, дурнику, що я тобі скажу. Слухай і на вус мотай. Тут, на землі, не бити не можна. Тут не ти, так тебе одрепають ще й плакать не дадуть.

Подався вперед і, обдаючи Олеся прілим духом давно не митої бороди, захарчав у саме вухо:

- Пойняв?

Олесеві зробилося сумно. Закортіло швидше туди, в село, де сніг плете навколо електричних ліхтарів густі рожеві сіті, й привітно світяться вікна в хатках.

Попереду білою стіною підвівся бір. Він уже не гув і не шикав на коней.

- Мовчить, - тихо сказав Олесь.

- Снігом забило, - пояснив Прокіп. - Вітер гілля не зрушить.

Дома Олесь не став ждати, доки дід з матір'ю скидають солому, швиденько роздягся і поліз на піч. Через деякий час у сінях загримали чобітьми, загомоніли.

- Ото ж я й кажу, - говорив дід, - неглемедза він у тебе, Наталко. Дивак... Затопчуть його... Бо воно ж як деревце в пагоні...

Потім дід увійшов до хати, заглянув на піч.

- Змерз, онучку? А ти ножки - на черінь, а зверху кухваєчкою...

Олесь глибше зарився в подушку і тоненько заскімлив.

Прокіп підняв брови сторчака.

- Он диви, чого це він розприндився?

- Геть, не займайте його, - сумно обізвалася мати з хатини. - Їжте вже.

- А хіба я що? - мимрив Прокіп. - А йому нічого такого й не казав...

Він їв швидко, винувато витріщав очі, плямкав тихіше, ніж завжди, і губив крихти в бороду.

Олесь непомітно для себе заснув. А вночі крізь сон благав матір розповісти казку про Івасика-Телесика, злякано зойкав, коли відьма гризла дуба, і радо сміявся, коли гусиня взяла Івасика на свої крилята. Вдосвіта знов загули на морозі сосни і закричали півні на горищах. Народжувався новий день.

# data[].attributes.attachment_link.description
На початку зими ходити Олесеві до школи можна двома стежками: одна бором, друга - річкою. Сюди зручніше, та в зазимки лід на річці тоненький, так і зяє чорною прірвою. Тому кожного разу, коли Олесь виходить з дому, мати наказує йому: - Гляди ж, сину, річкою не йди. Там ще лід молодий.