# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det er svært at få øje på nogen grænse for, hvad Kina kan og ikke kan tillade sig i dets nuværende position. Der findes næppe noget land, som er uvidende om de menneskerettighedskrænkelser, Kina begår mod såvel sin egen befolkning som de omkringliggende folkeslag, siger Ida Routhe

I takt med landets økonomiske udvikling er Kinas indflydelse på den politiske dagsorden herhjemme og i resten af verden vokset markant.

I Tibet er Kinas undertrykkelse åbenlys, men hvad med den undertrykkelse, der finder sted på globalt politisk plan? Claude B. Levenson spørger i sin bog Tibet en anderledes udfordring, om Tibet også kunne være en metafor for vores egen frihed og tab af friheder.

LÆS OGSÅ: Kina: Dalai Lama anvender 'nazi-taktik' Med det spørgsmål sætter hun fingeren på en meget central, men negligeret problematik, som flere gange er kommet til udtryk herhjemme, særligt med verbalnoten fra 2009, hvor den daværende regering, støttet af R, S og SF, anerkendte Kinas suverænitet over Tibet.

Årsagen findes i det økonomiske afhængighedsforhold til Kina, som Danmark og en lang række andre lande befinder sig i, og resultatet er en politisk pacificering, der er ved at føre til en underminering af menneskerettighederne.

På mindre end 10 år er Kina fra at være Danmarks 12. vigtigste importland rykket op på en fjerdeplads lige efter Tyskland, Sverige og Holland. Det vil sige, at næsten 5,5 procent af vores varer kommer fra Kina, og da eksporten til Kina slet ikke kan måle sig med importen, står vi, som mange andre lande i verden, med et stort handelsunderskud.

Det til trods skal vi ifølge Anders Matzen, senioranalytiker i Nordea, være glade for den hastigt stigende handel: Det er en fordel for alle, en win-win-situation. Friheden er en dynamo, som sikrer en fortsat stigende velstand også i Danmark, siger han i en artikel på business.dk.

Den store import af mange billige varer fra Kina er en kæmpe fordel for brugerne i Danmark. De kan glæde sig over at få adgang til flere og billigere forbrugsvarer end før. Det øger reallønnen og købekraften og dermed velstanden. Men også virksomhederne har gavn af udviklingen. De får billigere underleverancer og dermed en bedre konkurrenceevne. Blandt de danske firmaer, der har kinesiske hovedsæder, kan nævnes Novo Nordisk, Leo Pharma, Mærsk Line, Danisco, Grundfos, Ecco og Rockwool International.

Kina investerer massivt i Afrika. I 2009 blev Kina Afrikas største handelspartner, og i 2010 var den samlede handel på omkring 125 milliarder dollar, heraf investeringer på omkring 10 milliarder. Omkring 30 procent af Kinas afrikainvesteringer er i mineindustrien, resten fordeler sig på en lang række sektorer, heriblandt turisme, landbrug, bankvæsen og andre typer af finansielle institutioner.

En væsentlig årsag til Kinas engagement i Afrika er landets aktuelle og fremtidige behov for råvarer. Kina, der huser en femtedel af klodens befolkning, er i dag ansvarlig for 25 procent af kobberforbruget, 35 procent af stålforbruget, 40 procent af kulforbruget og 94 procent af aluminiumsforbruget på verdensplan. Derudover er Kina verdens næststørste forbruger af olie, kun overgået af USA.

Ud af Den Afrikanske Unions 53 lande har Kina bilaterale handelsaftaler med 45. I seks af disse, Algeriet, Egypten, Nigeria, Etiopien, Zambia og Mauritius, er der oprettet særlige økonomiske zoner, hvor der, til gavn for den kinesiske eksport, gælder andre regler end udenfor.

Det afrikanske samarbejde med Kina fører endvidere en masse kinesiske arbejdere med sig, hvilket kan være problematisk i områder med stor arbejdsløshed, som for eksempel Algeriet. Også i Sydafrika frygter man, at kinesernes tilstedeværelse kan ende med at være konkurrenceforvridende. Kendetegnende for de tilflyttede kinesere er, at de blander sig så lidt som muligt med lokalbefolkningen og ofte lever i selvskabte ghettoer.

Også i Sydamerika er Kinas indflydelse voksende. I Brasilien er Kina i gang med at bygge verdens største havnekompleks, Superporto do Açu, som blandt andet har til formål at sikre Kina adgang til eftertragtede naturressourcer.

LÆS OGSÅ: Kina stopper med at tage dødsdømte fangers organer

I 2010 havde Ecuador allerede underskrevet bilaterale aftaler med Kina for omkring fem milliarder dollar, samme år som kinesiske virksomheder investerede 1,4 milliarder dollar i minedrift i Peru. Kina er desuden storsponsor af Venezuelas olieudvinding samt financier af en kassekredit på 20 milliarder dollar til Hugo Chavez bolivarianske revolution.

Udviklingen i Sydamerika skaber bekymring hos folk både uden for og inden for Sydamerika, hvilket en udtalelse fra den brasilianske økonom Antõnio Delfim Netto bevidner: Kineserne har købt Afrika, og nu prøver de at købe Brasilien.

Det er svært at få øje på nogen grænse for, hvad Kina kan og ikke kan tillade sig i dets nuværende position. Der findes næppe noget land, som er uvidende om de menneskerettighedskrænkelser, Kina begår mod såvel sin egen befolkning som de omkringliggende folkeslag.

Alligevel vælger man fra politisk side at se gennem fingre med det, da konsekvenserne af at tage kampen op synes for uoverskuelige. Effekten af dette er, at Kina ikke alene får frie hænder til at gøre Tibet, såvel som landets øvrige grænseregioner, til en homogen del af Kina, men samtidig lykkes med at true verdenssamfundet til at se passivt til, mens det finder sted.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hvor længe kan verden ignorere Kinas diktatur?

# data[].attributes.attachment_link.description
Det er svært at få øje på nogen grænse for, hvad Kina kan og ikke kan tillade sig i dets nuværende position. Der findes næppe noget land, som er uvidende om de menneskerettighedskrænkelser, Kina begår mod såvel sin egen befolkning som de omkringliggende folkeslag, siger Ida Routhe

# data[].attributes.headline
Hvor længe kan verden ignorere Kinas diktatur Almer og Erdal (læs og forklar hvad der står i teksten)

# data[].attributes.subject
Hvor længe kan verden ignorere Kinas diktatur Almer og Erdal (læs og forklar hvad der står i teksten)

# data[].attributes.body
http://www.kristeligt-dagblad.dk/debat/hvor-l%C3%A6nge-kan-verden-ignorere-kinas-diktatur

# data[].attributes.body
http://www.b.dk/globalt/var-det-stalin-der-stod-bag-lenins-doed

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I går holdt jeg foredrag for 600 gymnasieelever. De stiller også nogle gode spørgsmål, som f.eks. da en ung pige spurgte mig, om Putin er en diktator. Nej, det er han ikke. Og i dette indlæg vil jeg uddybe hvorfor.

De fleste ruslandskendere er enige om, at Rusland under Putin er et autoritært styre, men ikke et diktatur. Et diktatur er en statsform, hvor al magt er placeret hos én person, og denne person har uindskrænket magt. Det så vi f.eks. under Stalin-perioden. Diktatoren udøver sin magt uden at skele til moralske og etiske konsekvenser. Og her kommer vi i en gråzone, for ved at tolke på Putins handlinger kan vi blive i tvivl om hans moralske og etiske kodeks.

Det nærmeste, vi kommer på en definition af Ruslands styreform, er autoritarisme efter min mening. I denne type styreform har man en stærk, centraliseret ledelse og begrænset politisk frihed. Det passer rigtig godt på Rusland, som har et autoritært styre med magten centraliseret omkring Putins person. Forskere (f.eks. Per Dalgaard) mener, at Rusland er for rigt, for veluddannet, for pluralistisk og for åbent til at kunne opretholde den grad af autoritarisme. På et tidspunkt vil befolkningen, som bliver stærkere for hver dag, kræve indflydelse og få i sidste ende få den.

Så hvad er en diktator, og hvorfor er Putin ikke en diktator? En diktator er den person, der har det absolutte eneherredømme i et land, uanset om det er i overensstemmelse med eller i modstrid med landets forfatning. En diktator har med andre ord uindskrænket magt. Putin har ikke uinskrænket magt og er altså ikke diktator. Magten i Rusland er delt mellem den lovgivende, dømmende og udøvende magt. Men Putin har centraliseret utrolig meget af den russiske stats aktiver, han har udstrakt kontrol med pressen, og han virker ikke til at være moralsk eller etisk begrænset i sin brug af magt, som vi f.eks. så under Ukraine-konflikten. Så sammenligningen er ikke grebet ud af den blå luft.

Putin udøver ikke terror på sit eget folk, han sender dem ikke i fangelejr, og han arrangerer ikke skueprocesser, hvor hans modstandere bliver hånet, tvunget til at tilstå forbrydelser, de ikke har gjort, for til sidst at blive offentligt henrettet. Han er ikke en diktator. Han er en mand, som har samlet utrolig meget magt omkring sig, og som følge heraf vil Rusland uvægerligt skifte karakter, den dag Putin ikke længere er præsident. Landet vil ikke kollapse, men det vil få en anden form. Og denne form er betinget af, hvem der så er ved magten. Det er netop kendetegnet ved et autoritært styre.

Til sammenligning kan vi se på Danmark, som har et velfungerende demokrati. Vores lands styreform skifter ikke karakter alt efter hvem, der er på statsministerposten. Om det er rød eller blå blok, der sidder i regeringen, ændrer ikke på det faktum, at vi har et velfærdssystem. Det er marginaler, som ændrer sig med regeringsskiftene. Deri ligger den store forskel, og derfor kan vi, som jeg ser det, heller ikke definere Rusland som et demokrati.

Problemet er, at Rusland brander sig som et demokrati. Regeringen udsteder f.eks. valg, som den institerer på er lovlige. Derfor bliver vi forvirrede, når Putin ikke opfører sig som en demokratisk præsident. Vi glemmer at forholde os til ham, som han er. Vi taler om ham, som vi synes, han skal være. Ud fra vores vestlige, demokratiske filter. Det filter skal vi fjerne, og så skal vi se på tingene, som de i virkeligheden er.

Putin er inkarnationen af den russiske mand: Stolt og stærk, maskulin og magtfuld. Han er den mand, alle mænd i Rusland ønsker at være, alle kvinder drømmer om, og alle børn ser op til. Han har siden sin første dag som præsident nydt stor opbakning blandt befolkningen. I første omgang fordi han var alt det, som Jeltsin, hans forgænger, ikke var: En stærk mand, som kan genoprette russernes stolthed og få respekt fra verdens ledere. Hvis det er Putins drøm at genskabe et russisk imperium med zardømmet som ideal, som Samuel Rachlin skriver i sin bog , så er han på mange måder farlig - og især farlig for sine nabolande, de gamle SNG-lande, som Putin ifølge Rachlin mener tilhører Rusland på grund af de store russiske mindretal i disse lande. Skulle det lykkes Putin på et tidspunkt at vokse sig lige så stærk som NATO, har vi alle et problem.

Putin er utrolig populær i Rusland. Det viser talrige uafhængige meningsmålinger. En af grundene kan være, at der er så udstrakt kontrol med medierne, at den almindelige russer kan have svært ved at navigere i informationerne. Den almindelige russer har måske heller ikke lært at forholde sig kritisk til kilder. Hvis du ikke har lært hvordan eller fået at vide, at det er muligt, kan man så klandre dig for ikke at gøre det?

Putin er på mange måder det, som Rusland har brug for. Han er ikke byens bedste barn, men historisk set har det stået meget værre til med de russiske statsledere. Putinhar leveret stabilitet efter 90'ernes omvæltninger med reformer, dramatisk statskupforsøg, bankkrak, varemangel og inflation. Han har leveret øget levestandard, som især den voksende middelklasse nyder godt af. Det er også blandt dem, han finder mange af sine støtter, og samtidig sine fjender. Som Per Dalgaard er inde på i sin bog Putin og det ukontrollable demokrati, vil den middelklasse, som han har banet vejen for, på et tidspunkt blive så stærk, oplyst og organiseret, at den kan rejse sig og gennemtrumfe det demokrati, som stadig virker til at være vor tids bedste bud på en styreform, hvor flest mulige har de bedste livsbetingelser.
https://www.information.dk/kultur/2012/03/hvem-putin
https://en.wikipedia.org/wiki/Authoritarianism

Anders Åslund: Russia's Capitalist Revolution

# data[].attributes.attachment_link.description
I går holdt jeg foredrag for 600 gymnasieelever. De stiller også nogle gode spørgsmål, som f.eks. da en ung pige spurgte mig, om Putin er en diktator. Nej, det er han ikke. Og i dette indlæg vil jeg uddybe hvorfor. De fleste ruslandskendere er enige om, at Rusland under Putin er et autoritært styre, men ikke et diktatur.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I går holdt jeg foredrag for 600 gymnasieelever. De stiller også nogle gode spørgsmål, som f.eks. da en ung pige spurgte mig, om Putin er en diktator. Nej, det er han ikke. Og i dette indlæg vil jeg uddybe hvorfor.

De fleste ruslandskendere er enige om, at Rusland under Putin er et autoritært styre, men ikke et diktatur. Et diktatur er en statsform, hvor al magt er placeret hos én person, og denne person har uindskrænket magt. Det så vi f.eks. under Stalin-perioden. Diktatoren udøver sin magt uden at skele til moralske og etiske konsekvenser. Og her kommer vi i en gråzone, for ved at tolke på Putins handlinger kan vi blive i tvivl om hans moralske og etiske kodeks.

Det nærmeste, vi kommer på en definition af Ruslands styreform, er autoritarisme efter min mening. I denne type styreform har man en stærk, centraliseret ledelse og begrænset politisk frihed. Det passer rigtig godt på Rusland, som har et autoritært styre med magten centraliseret omkring Putins person. Forskere (f.eks. Per Dalgaard) mener, at Rusland er for rigt, for veluddannet, for pluralistisk og for åbent til at kunne opretholde den grad af autoritarisme. På et tidspunkt vil befolkningen, som bliver stærkere for hver dag, kræve indflydelse og få i sidste ende få den.

Så hvad er en diktator, og hvorfor er Putin ikke en diktator? En diktator er den person, der har det absolutte eneherredømme i et land, uanset om det er i overensstemmelse med eller i modstrid med landets forfatning. En diktator har med andre ord uindskrænket magt. Putin har ikke uinskrænket magt og er altså ikke diktator. Magten i Rusland er delt mellem den lovgivende, dømmende og udøvende magt. Men Putin har centraliseret utrolig meget af den russiske stats aktiver, han har udstrakt kontrol med pressen, og han virker ikke til at være moralsk eller etisk begrænset i sin brug af magt, som vi f.eks. så under Ukraine-konflikten. Så sammenligningen er ikke grebet ud af den blå luft.

Putin udøver ikke terror på sit eget folk, han sender dem ikke i fangelejr, og han arrangerer ikke skueprocesser, hvor hans modstandere bliver hånet, tvunget til at tilstå forbrydelser, de ikke har gjort, for til sidst at blive offentligt henrettet. Han er ikke en diktator. Han er en mand, som har samlet utrolig meget magt omkring sig, og som følge heraf vil Rusland uvægerligt skifte karakter, den dag Putin ikke længere er præsident. Landet vil ikke kollapse, men det vil få en anden form. Og denne form er betinget af, hvem der så er ved magten. Det er netop kendetegnet ved et autoritært styre.

Til sammenligning kan vi se på Danmark, som har et velfungerende demokrati. Vores lands styreform skifter ikke karakter alt efter hvem, der er på statsministerposten. Om det er rød eller blå blok, der sidder i regeringen, ændrer ikke på det faktum, at vi har et velfærdssystem. Det er marginaler, som ændrer sig med regeringsskiftene. Deri ligger den store forskel, og derfor kan vi, som jeg ser det, heller ikke definere Rusland som et demokrati.

Problemet er, at Rusland brander sig som et demokrati. Regeringen udsteder f.eks. valg, som den institerer på er lovlige. Derfor bliver vi forvirrede, når Putin ikke opfører sig som en demokratisk præsident. Vi glemmer at forholde os til ham, som han er. Vi taler om ham, som vi synes, han skal være. Ud fra vores vestlige, demokratiske filter. Det filter skal vi fjerne, og så skal vi se på tingene, som de i virkeligheden er.

Putin er inkarnationen af den russiske mand: Stolt og stærk, maskulin og magtfuld. Han er den mand, alle mænd i Rusland ønsker at være, alle kvinder drømmer om, og alle børn ser op til. Han har siden sin første dag som præsident nydt stor opbakning blandt befolkningen. I første omgang fordi han var alt det, som Jeltsin, hans forgænger, ikke var: En stærk mand, som kan genoprette russernes stolthed og få respekt fra verdens ledere. Hvis det er Putins drøm at genskabe et russisk imperium med zardømmet som ideal, som Samuel Rachlin skriver i sin bog , så er han på mange måder farlig - og især farlig for sine nabolande, de gamle SNG-lande, som Putin ifølge Rachlin mener tilhører Rusland på grund af de store russiske mindretal i disse lande. Skulle det lykkes Putin på et tidspunkt at vokse sig lige så stærk som NATO, har vi alle et problem.

Putin er utrolig populær i Rusland. Det viser talrige uafhængige meningsmålinger. En af grundene kan være, at der er så udstrakt kontrol med medierne, at den almindelige russer kan have svært ved at navigere i informationerne. Den almindelige russer har måske heller ikke lært at forholde sig kritisk til kilder. Hvis du ikke har lært hvordan eller fået at vide, at det er muligt, kan man så klandre dig for ikke at gøre det?

Putin er på mange måder det, som Rusland har brug for. Han er ikke byens bedste barn, men historisk set har det stået meget værre til med de russiske statsledere. Putinhar leveret stabilitet efter 90'ernes omvæltninger med reformer, dramatisk statskupforsøg, bankkrak, varemangel og inflation. Han har leveret øget levestandard, som især den voksende middelklasse nyder godt af. Det er også blandt dem, han finder mange af sine støtter, og samtidig sine fjender. Som Per Dalgaard er inde på i sin bog Putin og det ukontrollable demokrati, vil den middelklasse, som han har banet vejen for, på et tidspunkt blive så stærk, oplyst og organiseret, at den kan rejse sig og gennemtrumfe det demokrati, som stadig virker til at være vor tids bedste bud på en styreform, hvor flest mulige har de bedste livsbetingelser.
https://www.information.dk/kultur/2012/03/hvem-putin
https://en.wikipedia.org/wiki/Authoritarianism

Anders Åslund: Russia's Capitalist Revolution

# data[].attributes.attachment_link.description
I går holdt jeg foredrag for 600 gymnasieelever. De stiller også nogle gode spørgsmål, som f.eks. da en ung pige spurgte mig, om Putin er en diktator. Nej, det er han ikke. Og i dette indlæg vil jeg uddybe hvorfor. De fleste ruslandskendere er enige om, at Rusland under Putin er et autoritært styre, men ikke et diktatur.

# data[].attributes.body
http://www.mx.dk/nyheder/global/story/10180462

# data[].attributes.body
http://www.kristeligt-dagblad.dk/hitler

# data[].attributes.body
http://politiken.dk/udland/ECE2420972/analyse-hvad-sker-der-egentlig-i-nordkorea/

# data[].attributes.body
Demokrati er en styreform der handler om magtens spilleregler. Flertallet har magten, men der bliver også taget hensyn til mindretallet

# data[].attributes.body
(debat

# data[].attributes.body
Enevælde betyder ensmandstyre og er betegnelsen for den styreform. Danmark havde mellem 1660 og 1849. her havde kongen magt til at styre, og den blev nedarvet fra far til søn. kongen behøvede i princippet ikke at spørge nogen om lov til noget som helst.

# data[].attributes.body
en styreform med al magtbeføjelse samlet hos enten en statsleder, i ledende grupper eller hos partiet i et etpartisystem, se autoritære regimer

# data[].attributes.body
Billedet viser en masse politiket, der debatter.

# data[].attributes.body
Borgerne vælger et antal  politikere, som skal repræsentere sig. Politikerene afspejler borgenes holdninger. Borgerne har mulighed for, at påvirke samfundets udvikling.

# data[].attributes.body
Ordet demokrati kommer af 2 græske ord, demos som betyder folk og kratein som betyder herske.

# data[].attributes.body
Danmark fik sin første grundlov i 1849 den 5 juni hvert år bliver den 5 juni fejret, den dag kaldes grundlovsdag .

# data[].attributes.body
Demokrati er en syterform der handler om magtens spilleregler. Fler tallet har magten, men der tages hensyn til mindretallet