# data[].attributes.body
1700-luvun lopun Euroopassa porvaristo ja keskiluokka alkavat vaatia säätyjen etuoikeuksien poistamista sekä tasa-arvoa ja yhdenvertaisuutta lain edessä.

1756-1790 Salaisen julkisuuden aika: Vapaamuurariveljeskunnan looseja ja muita salaseuroja perustetaan Suomeen.

1770 Isänmaallis-kirjallinen ja musiikillinen Aurora-salaseura perustetaan.

# data[].attributes.body
1791–1808 Sivistysseurat

1797 Suomen Talousseura perustetaan

1810 Ensimmäiset hengelliset seurat ja uskonnolliset yhdistykset perustetaan.

# data[].attributes.body
Raittiusliike käynnistyy Suomessa allkoholin liikakäytön ollessa iso ongelma varsinkin työväestön ja maalaisköyhälistön joukossa.

# data[].attributes.body
Suomalaisen Kirjallisuuden Seura perustetaan.

# data[].attributes.body
Kansallinen herääminen: aatteellisuus, sitoutuneisuus ja toiminnan palo kuvaavat tätä aikakautta niin poliittisessa kuin järjestö- ja osuuskuntatoiminnassa.

Kristilliset nuorisojärjestöt ja -seurat syntyvät varhaisimpina nuorisotyön toimijoina 1800-luvun lopulla.

Vapaapalokunnat ja kansansivistysyhdistykset

Puoluetoiminnan alkaminen: suomenkielinen ja ruotsinkielinen puolue

# data[].attributes.body
Raittiusseuroihin perustetaan ensimmäiset nuoriso-osastot, näiden myötä raittiusseuroilla yhä nykyisen koulun vastuut: kouluvalistus ja illanvietot

# data[].attributes.body
Nuorisoseuraliike leviää ympäri Suomen.

Naisasialiike alkaa ajamaan naisen aseman kohentamista perheessä, koulutuksessa ja virkainhallinnossa. Vuosikymmenen loppupuolella Suomalaisten naisten osallistuminen järjestötoimintaan erittäin aktiivista.

# data[].attributes.body
Suomen Naisyhdistys perustetaan yhdysvaltalaisten ja eurooppalaisten esikuvien innoittamana.

# data[].attributes.body
Lakkovuosi I

# data[].attributes.body
Työväenpuolue (nyk. SDP) perustetaan liittolaisyhdistyksineen.

Marttaliitto perustetaan naisasialiikkeen myötä.

# data[].attributes.body
Kansa jakautuu kahtia luokkaintressien takia mukaan lukien kansalais-, sivistys-, kulttuuri-ja urheilujärjestöt sekä osuustoimintaliike.

Urheiluseuroista eronneet tai erotetut työläiset perustavat työväen urheilujärjestöjä, osuustoiminnat omiaan jne.

# data[].attributes.body
Tampereen sosialidemokraattinen nuorisoliitto perustetaan.

Lakkovuosi II

# data[].attributes.body
Tampereen sosialidemokraattinen nuorisoliitto kasvaa Suomen sosialidemokraattiseksi nuorisoliitoksi

# data[].attributes.body
Suomi itsenäistyi.

# data[].attributes.body
Sisällissota

# data[].attributes.body
Suomen sosialidemokraattinen nuorisoliitto siirtyi kommunistinuorien hallintaan

# data[].attributes.body
Suomen sosialidemokraattinen nuorisoliitto lakkautettiin

# data[].attributes.body
Suomen sodat

# data[].attributes.body
Valtion nuorisotyölautakunta perustetaan:
o   1945 lisäbudjetti nuorisotyölle

o   1953 Veikkauksen rahojen ohjaaminen nuorisotyöhön

# data[].attributes.body
Suomessa rekisteröidään 4965 uutta yhdistystä toisen maailmansodan jälkeisen isänmaallisen rakentamishengen voimin.

# data[].attributes.body
Toisen maailmansodan jälkeen tilanne Suomessa epävakaa. Järjestötoiminnan lamaannus, nuorisotilojen puute, poliittinen tilanne epävakaa. Nuorisoa pidettiin kurittomana, normeja rikkovana ryhmänä aina 1960-luvulle saakka. Alussa puhuttiin vain poikatyöstä, nuorisotyö ei koskenut tyttöjä

# data[].attributes.body
Nuorisotyö rahoitettiin vähitellen seuraavasti:

• 1945 alkaen lähinnä lisäbudjettirahoja
• 1953 veikkausvoittovarat

• 1960 RAY (Raha-automaattiyhdistys → Veikkaus oy → STEA)
• Keskustelu valtionavustusten jakoperusteista alkoi vähitellen

# data[].attributes.body
Kunnallisen nuorisotyön alku oli järjestöjen tukemisessa. Järjestettiin koulutus- ja kurssitoimintaa, kulttuurikilpailuja, tiedotuskampanjoita sekä toiminta- ja nuorisoviikkoja

Työ kuitenkin kärsi määrärahojen, työntekijöiden, tilojen ja suunitelmallisuuden puutteesta. Kunnallinen nuorisotyö eteni nuorisotyön lautakuntien perustamisen myötä. Yhteensä vuosien 1945-1964 aikana perustettiin yli 3400 nuorisoyhdistystä.

Nuoriso-ohjaajien määrä kasvoi tasaisesti sodan jälkeen. Vuonna 1949 ohjaajia oli vain seitsemän, kun kahdeksan vuotta myöhemmin heitä oli jo 264. Toiminta oli aluksi palkatonta ja vapaaehtoista, mutta vähitellen alettiin herätä nuorisotyöntekijöiden edunvalvontaan. Työ painottui paljolti askartelu- ja vapaa-ajan ohjaajuuteen, ja keskittyi selkeästi suurimpiin kaupunkeihin. Työ sai myös kritiikkiä siitä, että toiminta keskittyi vapaamuotoiseen oleskeluun eikä siinä ollut elämänsisältöä nuorisolle.

# data[].attributes.body
Kaupungit alkoivat järjestää järjestöistä riippumatonta nuorisotoimintaa 1960-luvulla.

Nuorisotyön suuntaukset olivat hyvin jakautuneet. Poliittiset nuorisojärjestöt suhtautuivat kunnalliseen nuorisotyöhön varauksellisesti, kun taas kunnallisessa nuorisotyössä poliittisen nuorisotoiminnan ei katsottu kuuluvan ollenkaan nuorisotyöhön. Vastakkainasettely vain kärjistyi tulevina vuosikymmeninä.

Kunnallinen nuorisotyö kehittyi kasvatuksellisempaan suuntaan. Aloitettiin avointen ovien toiminta jonka tavoitteena oli saada häiriötä aiheuttaneet nuoret pois kaduilta. Etsivä nuoriotyö kehittyi 1960-luvun alussa. Työntekijät pyrkivät kohtaamaan nuoria heidän omassa ympäristössään. Taustalla oli jengien lisääntyminen ja huoli nuorisorikollisuuden kasvusta.

# data[].attributes.body
Tekniikan kehittyminen: autot, televisio ym. vaikuttavat kansalaisjärjestötoimintaan. Samoin maaltamuutto ja maastamuutto.

Ammattiyhdistystoiminta ja poliittinen toiminta vilkastuvat.

# data[].attributes.headline
Nuorison roolien muutos 1960 ja 70-luvuilla

# data[].attributes.subject
Nuorison roolien muutos 1960 ja 70-luvuilla

# data[].attributes.body
Suuret ikäluokat syntyivät sodan jälkeen. 1960- ja 70-luvulla nämä ikäluokat koostivat Suomen nuorison, jonka lukumäärä oli verrattaen suuri aikaisempiin vuosikymmeniin.

Nuorison nähtiin olevan siirtymässä keskenään ristiriitaisista lapsuuden roolijärjestelmistä aikuisten roolijärjestelmiin. Nuorten omat liikkeet ja -kulttuurit nähtiin osoituksena yhteiskuntajärjestelmien toimimattomuudesta. Siirryttiin kasvatuksellisesti painottuneesta nuorisotyöstä kohti yhteiskunnallisten järjestöjen toteuttamaa nuorisopolitiikkaa.

# data[].attributes.body
Laki kuntien nuorisolautakunnista ja kuntien nuorisotyöhön annettavasta valtionavusta tehtiin vuonna 1972. Nuorisolautakunnat tulivat kunnissa pakollisiksi.

Laki valtakunnallisten nuorisojärjestöjen ja niiden piirijärjestöjen valtionavusta tehtiin vuonna 1974. Se korosti kunnallisen nuorisotyön tehtävänä olevan nuorten vapaan kansalaistoiminnan tukemisen

Uusien lakien myötä nuorisotyöntekijöiden määrä viisinkertaistui. Vielä vuonna 1967 se oli n. 300 kun 70-luvuilla jo lähellä 1500.

Nuorisotoimi kärsi ylä läpi 70-luvun arvostuksen heikkoudesta. Resursseja oli niukasti.

Rippikoulu nosti suosiotaan 70-luvun alusta. Sitä katsottiin elämänkouluna joka vastasi nuoren elämäntilannetta.

# data[].attributes.body
Poliittisen kilpailun ja voimakkaan järjestötyön aikaa: puolueet ja ammattiosastot toimivat aktiivisesti.

Vasemmostolaisten yhdistysten vastapainoksi syntyy porvarillisia nuoriso- ja opiskelijayhdistyksiä.

Satoja uusia yhdistyksiä perustetaan.

# data[].attributes.body
Murrosaika alkaa.
Länsimainen individualismin (eli lyh. yksilökeskeisyys) ihanne alkoi siirtää Suomea korporaatioiden ajasta yksilöiden aikaan.
Yhtenäiskulttuuri mureni ja kulttuurinen diversiteetti lisääntyi. Ovet avautuivat viimeistään Eurooppaan ja koko maailmaan viestintäteknologian kehittymisen avulla.

# data[].attributes.body
Suomessa koettiin syvä taloudellinen lama 1990-luvun alussa. Lamavuosina julkisten terveys- ja sosiaalipalvelujen rahoitus heikkeni ja niitä ulkoistettiin yksityiselle
sektorille, järjestöille ja perheille.

1995 Suomi liittyi Euroopan Unioniin, joka avasi väyliä uusille rahoitus -ja tuottamistavoille.

Etenkin eläinaktivismi sai suuren nosteen 1990-luvulla ja uusien kansainvälisten liikkeiden (mm. globalisaation vastainen liike).
Uudet liikkeet käyttivät mediahuomioon valtaa hyväkseen niin sosiaalisessa mediassa kuin perinteisillä medioilla (mm. lehdet, radiot) tavoitteena saada julkista huomiota spontaanisti eikä ajatellen pitkäkestoista markkinointia.

1990-luvulle asti vielä tapa ajatella, että suomalainen kansalaisyhteiskunta toimii vapaaehtoisvoimin ja rahoittaa toimintansa pitkälti itse jäsenmaksuilla.
Lisäksi kuntien itsehallintoa lisättiin 1990-luvun alussa, alkoivat ne ulkoistaa hyvinvointipalvelujaan. Samalla valtion rahoitusosuutta siirrettiin sote-alan järjestöjä tuolloin rahoittaneelle Raha-automaattiyhdistykselle (RAY.)

# data[].attributes.body
Nuorisotyön toimintaympäristössä alkoi muutos. Järjestöt oltiin nähty toimijoina ja kunnat edellytysten luojina. Perinteinen työnjako ei ollut enää ajan tasalla. Kunnissa kyllä korostettiin järjestöjen tukemisen merkitystä, mutta samaan aikaan kunnallisen nuorisotyön toiminnan osuus lisääntyi jatkuvasti ja järjestötoiminta hiipui.

Kasvatuksellisuuteen alettiin palata. Tarkoitus ei ollut sopeuttaa kasvatuksella vaan turvata nuorten kasvu ja ehkäistä nuorten syrjäytyminen. Marginalisoituvista nuorista tuli nuorisotyön tärkein kohderyhmä.

Toiminta oli kuitenkin vapaa-aikapainotteista. Avointa toimintaa haluttiin kehittää mielekkääseen toimintaan ja harrastusten tukemiseen.

Vuonna 1986 tuli uusi nuorisolaki.  Kuntiin palkattiin yli 800 uutta nuoriso-ohjaajaa. Resursseja oli enemmän, ja tämä näkyi mm. nuorisotalojen rakentamisena. Nuorten vapaat toimintaryhmät tunnustettiin ja niille myönnetiin tukia. Järjestöjen saatavat avustukset jatkoivat edelleen laskuaan.

Kuntien nuorisotyo alkoi vakiintua. Työttömille nuorille perustettiin mm. työpajatoiminta madaltamaan työllistymisen kynnystä.

# data[].attributes.body
Lama vaikutti nuorisotyöhön heikentävästi. Työttömiä nuoria oli prosentuaalisesti valtava määrä, osissa Pohjois-Suomen kuntia alle 25 vuotiaista jopa 75%. Myös kuntien resurssit heikkenivät rajusti, ja työntekijöitä sekä tiloja vähennettiin.

# data[].attributes.body
Nuorisotyön suunta painottui vaikeuksissa oleviin nuoriin, myös erityisnuorisotyö että työpajatoiminta lisääntyivät entisestään. Mukana oli edelleen myös ennaltaehkäisevää toimintaa sekä kaikille avoin nuorisotyö, kuten kerhot, nuorisotalot, leirit, diskot ym. Maahanmuuttajakysymys alkoi nousta esille. Kunnat ja järjestöt alkoivat turvata resurssejaan projekti- ja hankerahalla.

Työpajoja alettiin perustaa vauhdilla lisää avuksi nuorisotyöttömyyteen. Alkoi varsinaisesti "tyttötyö", sukupuolisensitiivinen työote.

# data[].attributes.body
Säädettiin nuorisotyölaki, jonka tarkoituksena oli parantaa nuorten elinehtoja, sekä luoda edellytyksiä nuorisotoiminnalle.  Käsitys muuttui aiemmasta vapaa-aikapainotteisesta nuorisotyön toimialasta laaja-alaiseen hyvinvoinnin edistämiseen, sekä nuorten elämänlaadun parantamiseen.

# data[].attributes.body
Järjestöt toimivat enemmän markkinalogiikan mukaisesti.

Verohallinnon tulkinnan mukaan järjestöt saattavat kilpailla samoilla markkinoilla yksityisten yritysten kanssa, jolloin niitä ei pidetä yleishyödyllisinä toimijoina, mikä poistaa näiltä järjestöiltä verovapauden. Josta RAY alkoikin 2000-luvulla kannustaa järjestöjä yhtiöittämään toimintansa etenkin sote-sektoreilla.

New public management valloittaa viimeistäänkin 2000-luvulla.

Kansalais- ja järjestötoiminta kukoistaa 2000-luvun alun Suomessa. Yli kaksisataa vuotta vanha tapa organisoitua ja toimia puhuttelee edelleen ihmisiä ja houkuttaa osallistumaan ja johtamaan yhdistyksiä, järjestöjä sekä erilaisia sosiaalisia ja yhteiskunnallisia liikkeitä.

# data[].attributes.body
Median merkitys alkoi lisääntyä nuoren elämässä.  Nuorisotyöstä alettiin vähitellen siirtyä nuorisopalveluihin, joka johti näkökulman muutokseen -> palvelu – asiakas. Nuorisotyön kenttä alkaa laajentua : monikulttuurisuus sekä sukupuolisensitiivinen työ, sosiaalinen media ja verkkonuorisotyö, etsivä nuorisotyö, koulunuorisotyö, elämys-ja seikkailutoiminta.

Esiin alkaa nousta erilaisia teemoja ja vaikuttamisen mahdollisuuksia. Näihin kuuluu eläinten oikeudet, vegaanius, kestävä kehitys sekä tekniikan kehityksen myötä globaali tietoisuus.

Siirrytään ajatukseen yksilöistä nuorisojoukon sijaan, aletaan ajatella ettei ole yhtä oikeaa tapaa kasvattaa. Aletaan vahvistaa sosiaalisesti.

Alettiin asua suuremmissa kaupungeissa, nuoren maailma muuttui, alettiin saada muilta enemmän vaikutteita.

# data[].attributes.body
Sosiaalisen median kasvu on ollut suurta 2010-luvulla ja tullut lopulta osaksi suurin piirtein jokaisen nuoren arkielämää. Nuoret ovat tavoitettavissa helpommin nuorisotyön näkökulmasta, mutta toisaalta nuoren on myös helppo jäädä yksin kotiin älylaitteiden äärelle. Tulevaisuus näyttää näiden ilmiöiden kehityksen nuoriin.

Vanupo (valtakunnallisen nuorisotyön ja politiikan ohjelma ) linjaa 4 vuoden välein nuorisotyön kehittämisen kohteet.

Kautena 2017-2019 on kehitetty erityisesti nuorten osallisuutta, nuorten sosiaalista vahvistamista, verkossa tapahtuvaa nuorisotyötä, nuorten tietoja neuvontapalvelua, nuorisotyön palveluja, laatua ja menetelmiä eri toimijoiden voimin.

Kaudella 2020-2023 erityinen painotus on kehittää edelleen osallistavuutta ja digitaalista työtä. Kunnallinen nuorisotyö ja kouluissa tapahtuva nuorisotyö vahvistuvat, aletaan puhua kohdennetusta nuorisotyöstä sosiaalisen vahvistamisen sijaan. Järjestöjen, jotka toimivat nuorisoalalla tilannekuvaa ja vaikuttavuutta vahvistetaan.

Yksilön kannalta 2010-luvun nuoren on huomattavasti paljon turvallisempaa olla oma itsensä kun verrataan vaikkapa 70- luvun nuoreen. Sukupuoli-identiteetin, sekä suuntautumisen tabut ovat vähentyneet ja tietoisuus omista oikeuksista on huomattavasti edistynyt yksilötasolla.

# data[].attributes.body
Lain tarkoituksena on nuorten osallisuuden ja vaikuttamismahdollisuuksien edistäminen, nuorten kasvun ja elinolojen parantaminen, itsenäistymisen ja yhteisöllisyyden tukeminen ja niihin liittyvien tietojen ja taitojen oppiminen (nonformaali kasvatus.)

Pyritään myös edistämään nuorten harrastamista ja kansalaisyhteiskunnassa toimimista, yhdenvertaisuutta, tasa-arvoa ja oikeuksia. Lähtökohtina näihin toimivat yhteisvastuu, kulttuurien moninaisuus sekä kansainvälisyys, myös kestävä kehitys, terveet elämäntavat, ympäristön ja elämän kunnioittaminen ja monialainen yhteistyö.

# data[].attributes.body
Hakoluoto, Tanja, 2021, Nuorisotyön historiaa
Pulkkinen, Timo, 2015, Nuorisotyön historia- pääpiirteet

# data[].attributes.body
Vesama, Kristiina. Kansalaistoiminnan ja järjestötyönhistoriaa -Powerpoint esitys

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomi on yhdistysten luvattu maa. Siinä missä Ranskassa kansalaiset edistävät tavoitteitaan ryhtymällä lakkoon tai lähtemällä kaduille, Suomessa kansalaisyhteiskunta on pitkälti järjestäytynyt yhdistyksiin. Katsomalla yhdistysten tilaa ja tunnelmia voidaankin sanoa paljon siitä, mitä suomalaiselle kansalaisyhteiskunnalle kuuluu.

Miltä suomalaisten yhdistysten tilanne siis näyttää? Numeroita katsomalla ei ole syytä huoleen - Suomessa on noin 106 000 rekisteröityä yhdistystä ja niitä perustetaan joka vuosi noin 2000 lisää. Kolme neljäsosaa suomalaisista kuuluu johonkin yhdistykseen ja yli puolet suomalaisista kuuluu kahteen tai useampaan yhdistykseen. Poliittisten yhdistysten määrä on vähentynyt viimeiset vuosikymmenet, mutta vapaa-ajan yhdistysten ja "elämäntapayhdistysten" määrä taas kasvanut.

Kansalaisyhteiskunta tarkoittaa määritelmällisesti sitä valtion ja markkinoiden ulkopuolista yhteiskunnan aluetta, jossa kansalaiset tulevat yhteen muodostamaan tavoitteita ja toimimaan niiden puolesta tasa-arvoisesti ja ulkoisista auktoriteeteista vapaina. Määritelmän kahteen kohtaan on syytä pysähtyä ja kysyä, toteutuvatko ne yhä täysin:

Toimiiko suomalainen kansalaisyhteiskunta yhä valtion ja markkinoiden ulkopuolella ja onko sen toiminta vapaata?

Kansalaisyhteiskunnan tila ja tulevaisuus jälkiteollisen ajan yhteiskunnassa -tutkimushankkeessa selvitettiin kirjallisuuskatsauksella ja järjestöjä haastattelemalla, miten nämä kokevat toimintaympäristönsä muuttuneen viime vuosina.

Haastateltavien esiin nostamat huolet liittyivät siihen, että kolmannen sektorin toimintalogiikkaan sekoittuu yhä enemmän toimintamalleja yksityiseltä ja julkiselta sektorilta, sekä siihen, että niiden autonomian heikkenee, kun rahoittajan koetaan ohjaavan yhä enemmän järjestöjen toimintaa.

Järjestöjen toiminta ammattimaistuu ja tehostuu, mutta se ei ole vain hyvä asia

1990-luvulle asti oli tapana ajatella, että suomalainen kansalaisyhteiskunta toimii vapaaehtoisvoimin ja rahoittaa toimintansa pitkälti itse jäsenmaksuilla. 2000-luvulle tultaessa todellisuus on kuitenkin muuttunut. 1980-luvulta alkaen uusi julkisjohtaminen (new public management) on levittänyt yksityisen sektorin toimintamalleja myös järjestösektorille niin, että järjestöt suhtautuvat yhä useammin jäseniinsä asiakkaina, joille tuotetaan tapahtumia ja palveluita ja "asiakkaat" myös odottavat näitä. Järjestöt ovat korvanneet hidasta järjestödemokratiaa keskitetyllä johtamisella, jolloin ne voivat reagoida entistä nopeammin asiakkaiden tarpeisiin.

Tämä on johtanut siihen, että vapaaehtoistyön sijaan yhä useampi järjestö pyörii palkatun henkilökunnan voimin. Palkkatyön lisääntyminen järjestötoiminnassa onkin yksi merkittävimmistä muutostrendeistä kansalaisyhteiskunnassa. Työntantajana toimivien järjestöjen määrä on kaksinkertaistunut 1990-luvun alusta. Kehitys kiihtyi 1990-luvun laman myötä, kun julkisen sektorin rahoitusvaikeudet siirsivät hyvinvointipalveluiden tuotantoa julkiselta sektorilta kolmannelle sektorille. Myös muut valtiojohtoiset yhteiskuntapoliittiset toimet ovat edistäneet kansalaisyhteiskunnan ammattimaistumista: Kun kuntien itsehallintoa lisättiin 1990-luvun alussa, ne alkoivat ulkoistaa hyvinvointipalvelujaan. Samalla valtion rahoitusosuutta siirrettiin sote-alan järjestöjä tuolloin rahoittaneelle Raha-automaattiyhdistykselle (RAY.) Kuntien valtionosuusuudistuksen jälkeen erityisesti kunnat alkoivat ostaa lakisääteisiä julkisia palveluita kolmannen sektorin organisaatioilta, mikä lisäsi niiden tarvetta palkatulle työvoimalle. Kunnat olivat myös mukana perustamassa kolmannen sektorin organisaatioita uusien yhteistyömallien luomiseksi. Tähän kuntia innoitti myös Suomen jäsenyys EU:ssa sekä sen mukanaan tuomat EU-rahoituksen mahdollisuudet, jossa rakennerahastot ja yhteisörahastot jakoivat hankerahaa järjestöjen haettavaksi.

Järjestöt ovat alkaneet toimia entistä enemmän markkinalogiikan mukaisesti. Sote-sektorin palveluiden kysynnän kasvu on houkutellut alalle entistä enemmän yksityisiä yrityksiä. Verohallinnon tulkinnan mukaan järjestöt saattavat kilpailla samoilla markkinoilla näiden yksityisten yritysten kanssa, jolloin niitä ei enää pidetä yleishyödyllisinä toimijoina, mikä poistaa näiltä järjestöiltä verovapauden. Verovapauden lisäksi kolmannen sektorin tukien on katsottu vääristävän kilpailua, ja RAY alkoikin 2000-luvulla kannustaa järjestöjä yhtiöittämään toimintansa. Yhtiöittämistä on tapahtunut paljon erityisesti sote-sektorilla.

Järjestöjen "markkinoitumista" edistää järjestöjen mukaan myös Suomen tiukka tulkinta EU:n kilpailulainsäädännöstä, joka pakottaa järjestöt julkisissa kilpailutuksissa samalle viivalle kilpailemaan yksityisten palveluntarjoajien kanssa. Valtio on myös puskenut järjestöjä tehostamaan toimintaansa ja julkisten resurssien käyttöä kannustamalla niitä fuusioitumaan ja keskittämään toimintaansa, mikä on esimerkiksi liikuntasektorilla herättänyt kriittistä keskustelua siitä, ohjaako järjestöjä enää kansalaistoiminnan logiikka vai pikemminkin yksityisen sektorin toimintatavat.

Kaiken kaikkiaan valtionhallinnolla on siis ollut tärkeä rooli kansalaisyhteiskunnan organisaatiorakenteen muovaamisessa.

Ohjaako rahoittaja toimintaa liikaa?

Toinen järjestöjen tutkimushankkeen haastatteluissa esiin nostama huoli koskee autonomiaa. Autonomia tarkoittaa järjestöille sitä, että ne saavat itse määrittää toimintansa tarkoituksen, tavoitteet ja toimintamallit. Järjestöt ovat kysyneet, miten autonomia toteutuu, jos rahoittavat viranomaiset puuttuvat yksityiskohtaisesti niiden toimintaan ja tavoitteisiin.

Haastateltujen järjestöjen mukaan rahoittajat ovat viime vuosina alkaneet entistä tiukemmin seurata avustusvarojen käyttöä. Taustalla on kaksi merkittävää syytä: Valtiontalouden tarkastusvirasto huomautti vuonna 2012 OKM:lle, että sen pitäisi valvoa veikkausvarojen käyttöä entistä tarkemmin, minkä mukaan ministeriö myös alkoi toimia. Sosiaali- ja terveysjärjestöjen puolella taas vaikuttaa avustusten myöntämisen siirtyminen RAY:stä STEA:an. RAY:ssä avustusesityksiä olivat tekemässä myös järjestöjen edustajat, kun taas STEA:n esitykst tehdään STM:ssä virkavastuulla. Valtion rooli on siis vahvistunut sote-avustuksista päätettäessä.

Järjestöjen esiin nostamia ongelma on esimerkiksi, että avustuksia on hankkeistettu sen sijaan, että järjestöt itse päättäisivät, mitä tekevät saamallaan rahoituksella. Rahoituksen hakeminen ja raportointi koetaan tarpeettoman byrokraattiseksi ja aikataulut ja ohjeistukset paikoin epäselviksi.

Raskas byrokratia ja monimutkaiset hakuprosessit voivat entisestään keskittää kansalaisyhteiskuntaa, jos uudet, pienet toimijat eivät kykene hakemaan rahoitusta.

Edellä mainitut ongelmat ovat sosiaali- ja terveysalan järjestöille teetetyn järjestöbarometrin mukaan yleistyneet viime vuosina, mutta kokonaan uutena haasteena kyselyssä nousi se, että 15% vastaajien mielestä rahoittaja ei ymmärrä järjestöjen työn luonnetta. Kaiken kaikkiaan vuoden 2018 järjestöbarometrissa enää 58% vastanneista sote-alan järjestöistä koki autonomiansa riittäväksi, kun vastaava luku vuonna 2016 oli 80%.

Kun julkiset viranomaiset myöntävät julkisia veikkausvoittovaroja kolmannen sektorin toimijoille, niiden tulee luonnollisesti valvoa varojen käyttöä ja sen tuloksellisuutta.

Kolmannen sektorin vastuuvelvollisuuden ei pitäisi kuitenkaan olla vain tilivelvollisuutta rahoittajalle, vaan vastuullisuutta myös jäsenten, työntekijöiden, mahdollisten asiakkaiden suuntaan ja järjestön toiminnan tarkoitukselle.

Järjestöt peräänkuuluttavat kaksisuuntaista suhdetta, jossa myös rahoittaja toimii vastuullisesti esimerkiksi niin, että rahoituspäätökset tulevat ajoissa eivätkä tulkinnat varojen oikeasta kohdentamisesta muutu jatkuvasti.

Kansalaistoiminta ei katoa, mutta muuttaa muotoaan

Järjestöjen toiminnan ammattimaistuminen ja tehostuminen ei ole itsessään huono asia. On kuitenkin huolestuttava kehityssuunta, jos järjestöt ajautuvat entistä enemmän julkisen sektorin palveluntuottajiksi tai yksityisten yritysten logiikalla toimiviksi toimijoiksi. Silloin järjestöjen luonne yhteiskunnallista muutosta ja uusia avauksia tekevinä toimijoina uhkaa heikentyä. Jos kansalaiset eivät enää kohtaa järjestötoiminnassa vaan ne pyörivät enenevästi "ammattikansalaisten" voimin, niiden tärkeä rooli sosiaalisen koheesion luojana ja merkityksellisyyden tuojana ihmisille saattaa rapautua.

Kansalaisten yhteistoiminta kansalaisyhteiskunnassa tuskin katoaa mihinkään, mutta se voi muuttaa muotoaan.

Vapaamuotoinen, verkostoihin pohjaava ja virallisten instituutioiden ulkopuolella "neljännellä sektorilla" tapahtuva kansalaistoiminta näyttääkin houkuttelevan ihmisiä yhä enemmän mukaan samalla, kun järjestöt ammattimaistuvat. Järjestöillä onkin edessään tasapainoilua ammattimaistumisen paineen ja toisaalta spontaania ja epämuodollista toimintaa kaipaavien kansalaisten toiveiden välillä.

Teksti: Julia Jousilahti, Demos Helsinki

Kirjoitus pohjautuu Valtioneuvoston tutkimus- ja selvitystoiminnan alla tehtävään Kansalaisyhteiskunnan tila ja tulevaisuus jälkiteollisen ajan yhteiskunnassa -tutkimushankkeen väliraporttiin (Ruuskanen, P. ja Faehnle, M. 2019.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Kansalaisyhteiskunta on voimissaan, mutta erkaantuuko se kansasta? - Valtioneuvoston selvitys- ja tutkimustoiminta

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomi on yhdistysten luvattu maa. Siinä missä Ranskassa kansalaiset edistävät tavoitteitaan ryhtymällä lakkoon tai lähtemällä kaduille, Suomessa kansalaisyhteiskunta on pitkälti järjestäytynyt yhdistyksiin. Katsomalla yhdistysten tilaa ja tunnelmia voidaankin sanoa paljon siitä, mitä suomalaiselle kansalaisyhteiskunnalle kuuluu. Miltä suomalaisten yhdistysten tilanne siis näyttää?