# data[].attributes.headline
Уроки догори дриґом

# data[].attributes.subject
Уроки догори дриґом

# data[].attributes.body
Рекомендуємо: цікаий сайт від онлайн-журналу "Освіторія" за темою нашого семінару

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Юрченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Уроки догори дриґом: як і навіщо вчителю застосовувати змішане навчання - журнал | "Освіторія"

# data[].attributes.attachment_link.description
Уже всі погоджуються, що технології навряд чи повністю замінять учителя. Але цілком можливо, що вчителі, які використовують технології, замінять тих, хто не використовує. Так, учитель може провести надзвичайний урок, спираючись лише на свої знання, дошку та крейду. Але більшість педагогів погоджуються з думкою, що пояснення нового матеріалу займає надто багато часу.

# data[].attributes.headline
Запрошую всіх на брейн - ринг

# data[].attributes.subject
Запрошую всіх на брейн - ринг

# data[].attributes.headline
Пройди тест на платформі Classtime

# data[].attributes.subject
Пройди тест на платформі Classtime

# data[].attributes.body
код сесії EN727

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.headline
Прочитай оповідання "Федько-халамидник"

# data[].attributes.subject
Прочитай оповідання "Федько-халамидник"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Це був чистий розбишака-халамидник.

Не було того дня, щоб хто-небудь не жалівся на Федька:

там шибку з рогатки вибив; там синяка підбив своєму "закадишному" другові; там перекинув діжку з дощовою водою, яку збирали з таким клопотом.

Наче біс який сидів у хлопцеві! Усі діти як діти,- граються, бавляться тихо, лагідно. Федькові ж, неодмінно, щоб битися, щоб що-небудь перевернути догори ногами. Спокій був його ворогом, з яким він боровся на кожному місці.

Наприклад, таке. Ліплять хатки з піску. Перед будинком, де жив Федько, була незабрукована вулиця і там завжди грузли в піску коні. Після дощу цей пісок ставав липким і вогким,- для будування хаток нема краще. Поставиш ногу, обкладеш її піском і виймай потихеньку. От і хатка. Хто хоче, може навіть димаря приробити. Коло хати можна тин виліпити, а за тином натикати сінинок - і сад є.

А між хатками іде вулиця. Можна в гості ходити одне до одного.

Федько теж ліпить. Але раптом встане, подивиться-подивиться і візьме та й повалить усе чисто - і своє, і чуже. Ще й регочеться.

А як хто розсердиться або заплаче, так і штовхана дасть. Битись з ним і не пробуй,- перший по силі на всю вулицю. Враз тобі дасть підніжку, зімне, насяде і пита:

- Ну? Наживсь на світі? Говори!

Як той каже, що наживсь, то милує; а як пручається - іще б'є.

Або пускають хлопці змія.

Плац великий,- ні будинків, ні магазинів, розбігтись є де. І вітер там раз у раз найкращий.

От заносять змія.

Федько сидить у себе на воротях, як Соловей-Розбійник на дереві, і дивиться. Він усе любить або по кришах лазити, або на воротях сидіти. Ворота високі і там ніби скринька така зроблена. В тій скриньці й засіда Федько.

- Пускай! - кричить той, що держить.

Змій виривається, але зразу ж козиряє і б'ється об землю.

Федькові досадно: дурні, хвіст короткий! Але він сидить і не кричить нічого. Його думка зовсім інша.

Хлопці догадуються і прив'язують до хвоста ганчірку. Тоді змій плавно й легко здіймається вгору. Приємно держати його! Вітер чудесний, тільки розсотуй нитки та дивись, щоб на вузликах добре зв'язані були. Змій кокетує і хитає головою то в той бік, то в другий, наче комусь шепче на вухо то з одного боку, то з другого. А як дерчітки ще начеплені, аж дух радіє! Цілий день би стояв, та держав, та дивився вгору. Небо високе-високе, синє та холодне. А змій у ньому білий-білий, хилитається, хвостом злегка водить, наче плава, наче йому душно і він ліниво обмахує себе віялом. І ледве-ледве чутно ллється од його дирчання дирчаток. Не тільки бачиш, а й чуєш. Так наче Гриць або Стьопка там угорі і тягне за нитку, балується там і дирчить униз.

Нитка вже дугою пішла. Ех, погано путо зроблено! Як добре зробити путо, нитка не дасть дуги. Ну, та нічого - розсотуй далі. Нитка ріже руку, але то дурниця. Змій все далі й далі в'ється в небо, стає менше та менше.

- Телеграму давай!

Пускається телеграма. Біленький папірчик начіплюється на нитку і підсовується трошки вгору. Вітер підхоплює - і пішла телеграма. Ось зачепилась за вузлик і пручається, виривається, от трохи не крикне вниз: "не пускають!". Але тут треба шарпнуть нитку. Вітер знов підхоплює, і попливла знову вгору біла вісточка. Ось уже вона недалеко, вже вона в тому місці, де навіть Гаврик не може бачити нитки. Ось-ось змій прочитає телеграму.

Але тут всі разом чують крик і переводять очі з змія на землю. Іде Федько. Іде і кричить. Він міг би підійти тихенько, так що й не почув би ніхто,- але Федько того не любив. Він ще здалеку кричить:

- Ану, гей там, давай сюди змія!

Буде однімати. Федько іде змія однімать.

Руки в кишені, картуз набакир, іде, не поспішає. Але тікать і не пробуй, Федько усяку собаку випередить.

Хлопці починають швидко зсотувать нитки. Але що то поможе?

- Давай змія! - підходить ближче Федько.

Гаврик кривить губи і хмикає. Стьопка зблід, але хутко зсотує нитки, зиркаючи на Федька.

Спірка піднімає з землі камінь і кричить:

- Ану, підійди! Ану!

Але Федько навіть рук не виймає з кишень і таки підходить.

- Давай сюди змія!

Тут він уже вийма руки з кишені, бо Спірка затуляє собою Стьопку і підніма руку з каменем. Але сам Федько каменя не шукає, він тільки дивиться за Спірковою рукою.

- Даєш змія?

- А це твій змій?

- Одніму та й буде мій.

- Овва! Задавака! Так і провалю голову, тільки підійди.

- Ану, бий!

Федько навіть груди підставляє, так наче йому тільки того й хочеться, щоб його вдарили каменем. Чуб йому стирчком виліз з-під картуза, очі хутко бігають.

А Стьопка зсотує, а Стьопка зсотує! Змій тільки диркає далеко вгорі та шарпається і не розуміє нічого, що там сталося внизу, чого його так скоро тягнуть назад.

- Ну, бий же! Ех, ти! - боїться... Я он без каменя, на вас трьох.

- Льонька, Ва-а-сько! - раптом кричить Спірка.- Сю-да-а!.. Федько змія однімає!

Але Федько вмить зривається з місця, налітає на Спірку, ловко підставляє ногу й кида його на землю. Тут же підскакує до Стьопки, хапа нитку і рве її до себе. Нитка тріскає, змій диркає. Гаврик плаче, а Федько намотує нитку на руку і помалу задом іде додому. Вигляд у нього гордий, Спірка й Стьопка кидаються на нього, очі аж горять, шпурляють каміння, але Федько тільки угинається й регоче.

- Халамидро! Ну, не попадайся ти на нашій вулиці!

Босявка! Зараза!

А Федько все йде та й іде. Змій уже його.

Але тут, буває, візьме й зробить несподіване. Коли вже хлопці далеко і не можуть йому нічого зробити, він раптом вертається і віддає змія. Навіть принесе ще своїх ниток і дасть.

- На твого змія! Думаєш, мені він потрібний? Схочу - зроблю з цілого листа. Тато з типографії принесе червоної бумаги, так он якого зроблю...

Але так не часто буває. Частіш кінчається тим, що хлопці біжать додому, жаліються, а їхні тато чи мама ідуть до Федькової матері і теж жаліються. А Федькові ввечері вже прочуханка. Але й тут Федько не як всі діти поводиться. Він не плаче, не проситься, не обіщає, що більше не буде. Насупиться й сидить. Мати лає, грозиться, а він хоч би слово з уст, сидить і мовчить.

Приходить тато з роботи. Він стомлений і сердитий. Руки сиві од олова літер, які він складає в друкарні. Щоки теж ніби оловом налиті, худі-худі, а борода на них така рідка, що видно крізь неї тіло.

- Що? Вже знов? - питає він, глянувши на Федька. Федько ще більш насуплюється й починає колупати пальцем кінець столу. А мати розповідає.

- Правда то? - питає батько у Федька.

Федько мовчить.

- Кому ж я говорю? Правда те, що мати каже?

- Правда,- тихо одмовляє Федько.

- Скидай штани.

Федько мовчки встає, скидає штанці й чекає, похиливши голову.

Батько здійма з себе ремінь, кладе Федька на стілець і починає бити.

Федько здригується всім тілом і шарпа ногами.

- Лежи!! - кричить батько.

- А кляте ж яке! А кляте! - сплескує руками мати.- Хоч би ж попросило тата, хоч би заплакало. Камінь, а не дитина! Сибіряка якийсь...

Вибивши "сибіряку", батько вийма з кишені дві або три копійки й дає йому.

- То тобі за те, а це за те, що правду говориш...

Федько витирає сльози, що виступили з очей, бере гроші й ховає в кишеню. Він за ремінь не сердиться,- він розуміє, що так і треба. Але й три копійки бере, бо, справді, не брехав. Якби він схотів, то міг би одбрехатися, але Федько брехати не любить.

Не любить також Федько й товаришів видавати.

Батько й за це Федька хвалить, а мати так само сердиться.

- Так-так, потурай йому, давай йому гроші, давай. Він навмисне робитиме бешкет, щоб правду сказать. Розумний батько, вчить сина. Замість того, щоб повчить його за те, що покриває других, він хвалить...

- Нічого, стара... За все бить не можна. За що бити, а за що хвалити...

- Так-так! Хвали його, хвали...

А найбільше Федькові доставалося за Толю. Толя був син хазяїна того будинку, де вони жили. Це була дитина ніжна, делікатна, смирна. Він завжди виходив надвір трошки боязко, жмурився від сонця й соромливо посміхався своїми невинними синіми очима. Чистенький, чепурненький, він зовсім не мав нахилу до Федькових забав. Але цей халамидник неодмінно спокушав його, і бідненький Толя приходив додому задрипаний, подраний, з розбитим носом. Мати його, жінка чула й теж делікатна, трохи не вмлівала, бачачи таким свого Толю.

- Де ти так убрався?! Хто тебе так? - жахалась вона. Толя плачучи казав, що він не винен, що Федько призвів на те.

В той же вечір батько Федьків допитував уже "сибіряку".

- Ти лазив з Толею драть горобців?

- Лазив.

- Ти порвав йому штанці?

- Він сам порвав. Не вміє лазить, а береться. Хай не лізе.

Але тут вмішувалась мати:

- Та як ти смієш так говорити? То дитина благородна, ніжна, а ти, мужиченя, з ним так, як з Стьопкою. Та через тебе нас з кватирі виженуть... Щоб ти не смів підходити до його, мурло ти репане. З свинопасами тобі гратись, а не з благородними дітьми. Нещастечко ти моє! І за що мене Бог покарав таким сибірякою... А батько нічого йому й не скаже, роби, синку, що хочеш, бий дітей, хай нас виженуть з кватирі...

Батько мовчить і хмуро дивиться в вікно. Надворі вечір. З вікон хазяйського дому ледве чутко вибиваються звуки ніжної музики. Тепло і затишно там. Батько Толин десь походжає собі по просторій хаті, задумливо слухаючи музику. Тут же, мабуть, Толя, чистенький, ніжний, з щічками, як проскура. Мати грає. Ні сварок у них, ні бруду, ні клопоту. Пожильці їм знесуть плату за квартири, мужики за землю грошей привезуть, їх ніхто не вижене з квартири, хоч би Толя як обидив Федька.

- Скидай, сучий сину, штани! - раптом грізно звертається батько до Федька.

Федько з-під лоба дивиться на тата.

- За віщо? - ледве чутно питає він.

- За те, що водишся з благородними дітьми. Я тобі, паршивцю, скільки раз казав: не смій з панами водитися. Не кумпанія вони тобі.

- Та я з ним не водюсь, він сам лізе.

- Жени його під три чорти од себе... Яка він тобі кумпанія?.. Лягай!

Федько лягає, але батько так б'є, що мати зостається зовсім невдоволена.

А на другий, третій день Федько знов спокушає Толю. І спокушає якраз в такий момент, коли ні одному чоловікові в голову б того не могло прийти.

Скажімо так. Надворі буря, дощ ллється з неба такими патьоками, наче там тисячі Федьків перекинули тисячу діжок з водою. Хмари аж сині, кошлаті, так і розрізують їх зеленяві блискавки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Федько-халамидник - Володимир Винниченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Федько-халамидник" (автор: Винниченко Володимир Кирилович). Читати повністю електронну книгу Володимир Винниченко - Федько-халамидник онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Створи ментальну карту

# data[].attributes.subject
Створи ментальну карту

# data[].attributes.body
В. Винниченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Ментальна карта Винниченко пуста

# data[].attributes.body
Радимо до перегляду

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Немировська

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до оповідання  Володимира Винниченка "Федько-халамидник"

# data[].attributes.headline
Інтерактивна  вправа

# data[].attributes.subject
Інтерактивна  вправа

# data[].attributes.body
"Установи послідовність подій в оповіданні"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана  Павлик

# data[].attributes.attachment_link.title
Оповідання "Федько-халамидник"

# data[].attributes.attachment_link.description
Установи послідовність  подій в оповіданні

# data[].attributes.headline
Підготовка до контрольної роботи

# data[].attributes.subject
Підготовка до контрольної роботи

# data[].attributes.body
Тест за оповіданням "Федько-халамидник

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Колесник

# data[].attributes.attachment_link.title
 6 клас В.Винниченко 

# data[].attributes.attachment_link.description
Для підготовки до контрольної роботи пройдіть тест.

# data[].attributes.headline
Інтерактивна вправа

# data[].attributes.subject
Інтерактивна вправа

# data[].attributes.body
Вікторина за біографією В. Винниченка

# data[].attributes.headline
Відео "Відкриття виставки В. Винниченка"

# data[].attributes.subject
Відео "Відкриття виставки В. Винниченка"

# data[].attributes.body
Перегляньте відео

# data[].attributes.attachment_link.title
Виставка картин Винниченка

# data[].attributes.headline
Відео "Винниченко - художник"

# data[].attributes.subject
Відео "Винниченко - художник"

# data[].attributes.body
Перегляньте відео

# data[].attributes.attachment_link.title
Винниченко - художник

# data[].attributes.headline
Біографія Володимира Винниченка

# data[].attributes.subject
Біографія Володимира Винниченка

# data[].attributes.body
Опрацюйте матеріал про письменн

# data[].attributes.attachment_link.title
В. Винниченко. Цікава історія із життя письменника