# data[].attributes.headline
der kommer en virus i 2020 som vil lamme hele kloden og slå en masse mennesker ihjel. den stammer fra Kina efter at noget har spist en mus eller en flagermus. Trump mener ikke at denne virus er farlig men stadig er over 200.000 mennesker i USA alene døde af den.

# data[].attributes.subject
der kommer en virus i 2020 som vil lamme hele kloden og slå en masse mennesker ihjel. den stammer fra Kina efter at noget har spist en mus eller en flagermus. Trump mener ikke at denne virus er farlig men stadig er over 200.000 mennesker i USA alene døde af den.

# data[].attributes.body
Den sovijetiske samfundsmodel byggede på en et-partistat med ren topstyring. Et stærkt militær var essentielt.
Både kommunismen og socialismen tog udgangspunkt i Karl Marx tanker. Præget af korruption.
I høj grad en frarøvelse af de almindelige frihedsrettigheder.
Der var et mål om fuld planøkonomi. Det vil sige, at staten var øverste styre over produktion, pris og arbejdsforhold - i stærk modsætning til liberalismen.

Rusland, LIX

# data[].attributes.body
Den Sovjetiske hverdag

Sonja Vesterholt har skrevet en bog om hendes barndom og ungdom i Sovjetunionen. Sonja Vesterholt var 25 år, da hun kom til Danmark, indtil da havde hun boet hele livet i Sovjet. Der levede hun i en konstant frygt, der blev skabt KBC (Komiteen for den statslige sikkerhed). Med utallige eksempler på systemtyrani gjorde de hverdagen til en hårdrejsende gyser. I bogen fortæller hun også om de noget kummerlige forhold man kunne opleve i en tideligere herskabslejlighed hvor mange familier var indlogeret. Der er mange eksempler på KGB’s konstant overvågende øjne og mistænksomme indgreb, der holdte frygten i live. Der er flere stedet i bogen forklaringer, som understreger det groteske systems indsats for “den fælles lykke” samt kommende paradis på jorden. Dog fokuserer hun også på de “gode stunder” der trods alt fandt sted i hendes diktatur fylde hverdag. med Sonja Vesterholts bog bliver man klogere på hverdageslivet i Sovjet samt bliver advaret imod totalitær tendenser og systemterror i alle samfund.

https://www.b.dk/boeger/sovjetiske-hverdage

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sonja Vesterholt var 25 år, da hun i 1970 kom til Danmark. Indtil da var hendes officielle navn Sofia Lazarevna Drissen, og bogen "Hunden er rask" rummer først og fremmest de tankevækkende, bevægende og ofte absurd humoristiske fortællinger om 25 års liv i Sovjet.

Sonja Vesterholts erindringer er holdt i en uprætentiøs og upatetisk tone, men så meget desto stærkere virker bogens beskrivelser af den konstante frygt, der med KGB-monstret som redskab gennemsyrer livet i Sovjet, og som sammen med de utallige eksempler på systemtyranni og planlæggerabsurditet gør hverdagene i "det store fædreland" til en blanding af hårrejsende gyser og isnende farce.

Sonja Vesterholt fortæller om boligforholdene i Leningrad med de mange familier indlogeret i en tidligere herskabslejlighed med 4,5 kvadratmeter afsat til hver person, og hun blander beretningerne om vareknapheden med små opskrifter på "russisk lykke", hvor de frisksaltede agurker er hovedingrediensen. De mange eksempler på KGBs konstant overvågende øjne og mistænksomme indgreb, der holder frygten i hverdagen ved lige, er skræmmende, og næsten ubærlig er skildringen af den 20-årige Sofias tab af en søn med det sovjetiske sundhedsvæsens regelrytteri som den grusomme indramning.

"Hunden er rask" er først og fremmest sørgelig og rystende læsning, men samtidig rummer Sonja Vesterholts sovjetiske erindringer masser af eksempler på de glæder-på-trods, som hverdagslivet også kunne rumme, og de mange gennembrud af selvironi og sort humor har en høj underholdningsværdi. Rundt omkring i teksten er indsat små bokse med forklaringer, anekdoter og forskelligt materiale, som understreger det groteske og perverterede i systemets indsats for et kommende Paradis på jorden og "den fælles lykke". En mand får for eksempel at vide, at han er udset til at blive den heldige ejer af en Lada. Den 13. december om ti år vil den blive leveret. "Undskyld," spørger manden, "er det om formiddagen eller eftermiddagen." Hvorfor er det nu vigtigt? vil arbejdsgiveren med den gode nyhed vide. "Det er fordi," svarer manden, "at om formiddagen den dag kommer blikkenslageren."

Sonja Vesterholt har i samarbejde med Britta Sørensen skrevet en utrolig vigtig, gribende og absurd humoristisk bog om livet under et diktatur. "Hunden er rask" gør læseren meget klogere på hverdagslivet i Sovjet, og samtidig er bogen en advarsel imod totalitære tendenser og systemterror i alle samfund.

Hvem: Sonja Vesterholt i samarbejde med Britta Sørensen og efterskrift af Herbert Pundik.
Hvad: "Hunden er rask. Fortællinger fra mit liv i Sovjet".
Hvor: Gyldendal, 242 sider, 249 kr.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sonja Vesterholt var 25 år, da hun i 1970 kom til Danmark. Indtil da var hendes officielle navn Sofia Lazarevna Drissen, og bogen "Hunden er rask" rummer først og fremmest de tankevækkende, bevægende og ofte absurd humoristiske fortællinger om 25 års liv i Sovjet.

# data[].attributes.body
Både socialisme og kommunister tager udgangspunkt i Karl Marx' lære. Socialdemokrater mener ideologisk, at samfundet gradvist og via demokratiske midler skal ændres fra kapitalistisk til socialistisk. Kommunister mener at samfundet skal ændres fra kapitalistisk til socialistisk, men de ser det som en nødvendighed at bruge voldelig magt til at gennemføre denne samfundsændring. Denne spaltning mellem de to, var dominerende i 1903 hvor marxismen gik i to hovedretninger. I 1980'erne blev denne spaltning genfundet, men forsvandt i takt med Sovjetunionens fald i 1989.
Kilde: Ebog, Rusland, LIX

# data[].attributes.body
Efter revulotionen i 1917 blev Stalin minister i den første sovjetregering, og i 1922 blev han senere udnævnt til kommunistpartiets generelsekretær/leder. Som leder overtog Stalin kontrollen med partiet og brugte sin autoritet til at indsætte medarbejdere på de vigtigste personer. Efter Lenins død i 1924 opstod der en magtkamp i partiet, om hvem der nu skulle være den nye "Lenin". Stalin vandt denne magtkamp og omkring 1928 sad Stalin officielt på hele magten i Sovjetunionen. Stalin udførte en masse brutal diktatur, der b.la omfattede en del statslig terror, massearrestationer og henrettelser. Mange mennesker mistede livet under Stalins styre, og magten mistede han først ved sin død i 1953.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Arbejdede som partifuntionær for kommunistpartiet 1936-1953 og var i 1953-1956 Sovjetunionens ambassadør i Ungarn. Andropov arbejdede i 1957-1967 for kommunistpartiets Centralkomité, og 1967-1982 var han chef for det hemmelige politi, KGB. Andropov gennemførte i den forbindelse en stor kampagne mod systemkritikere. I 1973 blev han medlem af Politbureauet, som var kommunistpartiets øverste ledelsesorgan. Efter Leonid Brezjnevs død i 1982 blev Andropov valgt til generalsekretær for det kommunistiske parti og blev dermed Sovjetunionens leder. Denne post fastholdt han frem til sin død i 1984. I sin tid som statsleder videreførte Andropov sin hårde linie over for systemkritikere, og gennemførte en række økonomiske reformer, som skulle sætte gang i økonomien.

Berija sluttede sig i 1917 til bolsjevikkerne og blev i 1921 ansat i det hemmelige politi. På grund af sine effektive udrensninger af politiske modstandere avancerede Berija hurtigt og blev udnævnt til chef for det hemmelige politi i Georgien. I 1931 blev han forfremmet til partichef i det georgiske kommunistparti, og denne post bestred Berija frem til 1938, hvor han blev øverste chef for det hemmelige politi. Dermed blev Berija en del af Josef Stalins inderkreds og fik ansvaret for udøvelsen af den politiske terror. Berija var chef for det hemmelige politi af flere omgange 1938-1941, 1941-1943 og 1953. I 1946 blev Berija medlem af Politbureauet, som var kommunistpartiets øverste ledelsesorgan, og samme år blev han forfremmet til viceministerpræsident. I 1951 begyndte Berija at miste Stalins tillid, og der er meget, der tyder på, at Stalin kort før sin død i marts 1953 var i færd med at planlægge, hvordan han kunne smide Berija ud af partiet og fratage ham sin magt. Stalins død kom dog Berija til undsætning, og Berija formåede at bibeholde sin politiske magt. Efter Stalins død var Berija fortsat en del af sovjetregeringen, men i juni 1953 blev han arresteret på foranledning af Stalins efterfølger Nikita Khrustjov. Senere samme år blev han henrettet.

Oprindelig ingeniør, men blev embedsmand i kommunistpartiet i 1938. I 1957 blev han medlem af kommunistpartiets Centralkomité, og fra 1960-1964 var han formand for Den Øverste Sovjets Præsidium, hvilket betød, at han var Sovjetunionens formelle statsoverhoved. Efter Nikita Khrustjovs fald i 1964, hvor Brezjnev spillede en aktiv rolle, overtog Brezjnev posten som partiets førstesekretær - en titel som i 1966 blev ændret til generalsekretær, som det også hed under Josef Stalin. Brezjnev regerede i fællesskab med ministerpræsident Aleksej Kosygin, men fra slutningen af 1960'erne fremstod Brezjnev som den stærkeste af de to, og dermed også som Sovjetunionens egentlige statsoverhoved. Brezjnev vendte sig i høj grad mod de mange reformer, som Khrustjov havde forsøgt indført, og Brezjnevs periode som leder af Sovjetunionen var præget af økonomisk stilstand og krise. Brezjnev var leder af Sovjetunionen frem til sin død i 1982.

, Nikolaj Ivanovich (1888-1938): Russisk revolutionær og sovjetisk politiker og teoretiker.

Bukharin tilbragte som ung, ligesom de fleste andre revolutionære bolsjevikker, en årrække i eksil i udlandet, men vendte tilbage til Rusland i 1917, hvor han deltog aktivt i Oktoberrevolutionen, hvor bolsjevikkernes erobrede magten i Rusland, og opbygningen af den nye sovjetstat. Efter revolutionen blev han redaktør af partiavisen Pravda fra 1918 til 1929, og fra 1926 til 1929 var Bukharin chef for Komintern, som var en international sammenslutning af kommunistpartier. I de interne magtkampe i partiet, som fulgte i forbindelse med Lenins sygdom og død i 1924, sluttede Bukharin sig sammen med Lev Kamanev, Grigorij Zinovjev og Josef Stalin mod partiets anden fløj under ledelse af Lev Trotskij. I 1928 kom det imidlertid til et brud mellen Bukharin og Stalin, hvorefter Bukharin blev smidt ud af partiet og blev frataget al indflydelse. I 1938 blev Bukharin dømt til døden ved den tredje af de store Moskva-processer, som var en række af retssager mod tidligere højtstående partifolk.

Dzerzjinskij var af polsk oprindelse, og han var med til at grundlægge det polske socialdemokratiske parti. I 1917 befandt Dzerzjinskij sig i Moskva og Sankt Petersborg, og han spillede en stor rolle under Oktoberrevolutionen i 1917, hvor bolsjevikkerne erobrede magten i Rusland. Efter revolutionen blev Dzerzjinskij chef for det bolsjevikiske hemmelige politi, som blev oprettet i december 1917 under navnet Tjekaen, og som under den russiske borgerkrig blev brugt som våben mod bolsjevikkernes modstandere og spredte terror i hele det sovjetiske samfund. Fra 1924 var Dzerzjinskij desuden chef for Sovjetunionens Øverste Nationaløkonomiske råd. I 1926 døde Dzerzjinskij af et hjertestop.

I 1840'erne arbejdede Engels på sin fars tekstilfabrikker i England, hvor han fik stort indblik i arbejdernes forhold under kapitalismen. Engels blev socialist, og blev senere sekretær for det Internationale Kommunistforbund. I 1844 indledte Engels et samarbejde med Marx, med hvem han udgav flere skrifter, her i blandt "Det kommunistiske Manifest" i 1848. Sammen med Marx ønskede han at udvikle et videnskabeligt grundlag for den revolutionære socialisme.

Gorbatjov arbejdede sig i 1950'erne op igennem det kommunistiske partis rækker, og i 1971 blev han medlem af Centralkomitéen. I 1978 blev han landbrugsminister og i 1980 blev Gorbatjov medlem af Politbureauet, som var kommunistpartiets højeste ledelsesorgan. I 1985 blev han generalsekretær for kommunistpartiet og blev dermed reel leder af Sovjetunionen. I 1988 blev han desuden valgt til formand for Den Øverste Sovjets Præsidium, og blev dermed også Sovjetunionens formelle statsoverhoved. I 1990 blev Gorbatjov endvidere valgt til den nyoprettede præsidentpost. Gorbatjov iværksatte kort efter sin magtovertagelse i 1985 et omfattende reformprogram under slagordene Glasnost (åbenhed) og Perestrojka (omstrukturering). Målet var at skabe større økonomisk stabilitet og politisk åbenhed, hvilket blandt andet åbnede op for et opgør med sovjettidens mørke sider. Gorbatjovs reformer blev anledning til heftig kritik af sovjetstyret, og han blev kritiseret for ikke at være vidtgående nok i sit reformprogram. Gorbatjov forsøgte via sine reformer at reformere kommunismen, men det endte i fiasko, og da Sovjetunionen formelt blev opløst i 1991, trak Gorbatjov sig tilbage. Siden har han ernæret sig som forfatter og foredragsholder, og i 1996 opstillede han til det russiske præsidentvalg, dog uden succes.

Hitler blev født i Østrig, men boede fra 1913 i Tyskland. I 1920 blev han leder af det politiske parti NSDAP (National Sozialistische Deutsche Arbeiter Partei). Den 30. januar 1933 blev Hitler udnævnt til rigskansler i Tyskland, og kaldte sig fra 1934 også fører. Det var Hitler, som i september 1939 startede 2. Verdenskrig, da Tyskland angreb Polen. Den 30. april 1945 begik Hitler selvmord.

Efter en årrække som embedsmand i det hemmelige politi blev Jagoda i 1934 chef for det hemmelige politi. Jagoda kom derfor til at spille en stor rolle i de indledende øvelser til de omfattende udrensninger, som Josef Stalin iværksatte i midten af 1930'erne. I 1936 blev Jagoda afsat af Stalin, og blev således selv offer for udrensningerne. I 1938 blev han dømt til døden ved den tredje og sidste af de store Moskvaprocesser, som var en række af retssager mod tidligere højtstående partifolk.

Jeltsin er uddannet ingeniør, og blev fra 1968 politisk engageret i kommunistpartiet. I 1976 blev Jetlsin kommunistpartiets førstesekretær i Sverdlovskregionen, hvor han selv kommer fra. I 1985 blev han udnævnt til sekretær for Centralkomitéen i Moskva, og samme år blev han førstesekretær i kommunistpartiets afdeling i Moskva. I 1987 blev Jeltsin frataget sine poster i partiet, da han kritiserede kommunistpartiet og de elendige forhold i Sovjetsamfundet. Kritikken øgede Jeltsins popularitet, og i 1989 blev han valgt til den nyoprettede sovjetiske Folkekongres og medlem af Den Øverste Sovjet, som var det nye lovgivende organ. Han blev desuden medlem af den russiske Folkekongres, som han blev formand for i 1990, og i juni 1991 blev han valgt som Ruslands første folkevalgte præsident. I de følgende måneder var han en af drivkræfterne bag dannelsen af SNG, som var Sammenslutningen af Uafhængige Stater, og dermed medvirkende til Sovjetunionens opløsning. Efter Sovjetunionens sammenbrud forsøgte Jeltsin at iværksætte et reformprogram, der skulle indføre markedsøkonomi i Rusland, men han blev modarbejdet af Folkekongressen. Jeltsin løste problemet ved i 1993 at sætte forfatningen ud af kraft, opløse Folkekongressen og udskrive nyvalg til kongressen. Det lykkedes Jeltsin at bevare magten med hjælp fra militæret, og efter denne aktion, som mange karakteriserer som et kup, fik Jeltsin vedtaget en ny forfatning med et stærkt præsidentembede. Jeltsins popularitet faldt drastisk som følge af en blodig krig i Tjetjenien i 1994-1995, men han formåede alligevel at blive genvalgt til præsident i 1996. Hans sidste år som leder var præget af dårligt helbred og åbenlyse alkoholproblemer, som var med til at svække tiltroen til hans evner. Jeltsin trak sig tilbage i december 1999.

Blev bolsjevik kort før oktoberrevolutionen i 1917, og kæmpede for bolsjevikkerne under den russiske borgerkrig 1918-1920. Jezjov beklædte forskellige poster i kommunistpartiet i 1920'erne og 1930'erne. I 1929-1930 var han vicelandbrugsminister under tvangskollektiviseringen, hvor millioner af sovjetiske bønder blev tvunget til at indgå i kollektive landbrug. I 1934 blev han medlem af partiets Centralkomité, og i 1936 blev Jezjov udpeget til chef for det hemmelige politi. Det hemmelige politi var Josef Stalins vigtigste terrorinstrument, og under Jezjovs ledelse fra 1936 til 1938 nåede den sovjetiske terror hidtil ukendte dimensioner. Jezjov kom til at lægge navn til denne periode med særdeles omfattende terror, som blev kaldt Jeezjivsjtjina, på dansk "Jezjov-tiden". I 1938 blev Jezjov afskediget som chef for det hemmelige politi af Stalin, og i 1939 blev han arresteret og anklaget for spionage og forræderi. I 1940 blev Jezjov kendt skyldig og blev formentligt skudt.

Kaganovitj, Lazar (1893-1991): Sovjetisk politiker.

Kaganovitj var en af Josef Stalins nærmeste medarbejdere. Gennem årene beklædte han adskillige lederposter i det sovjetiske parti- og statsapparat, blandt andet som medlem af sovjetregeringen og som chef for det ukrainske kommunistparti. Efter Stalin død i 1953 kom Kaganovitj i konflikt med Stalins efterfølger Nikita Khrustjov, og fra 1957 blev han sat uden for indflydelse.

Blev i 1919 udnævnt til formand for Den Centrale Eksekutivkomité for Den Alrussiske Sovjetkongres, det vil sige statens formelle overhoved, og fra 1924 fik han titel af formand for Sovjetunionens Centrale Eksekutivkomité. Fra 1938 til 1946 var han formand for Den Øverste Sovjets Præsidium. Kalinins position var næsten uden magt, og han havde ingen reel politisk indflydelse.

Medstifter af det russiske socialdemokrati, men tilsluttede sig efter socialdemokratiets opsplitning i 1903 Vladimir Lenins bolsjevikiske linie. Frem til Oktoberrevolutionen i 1917 var Kamenev en af Lenins nærmeste medarbejdere. Kamenev var modstander af Lenins planer om revolutionen, men kom alligevel til at spille en fremtrædende rolle under og efter Oktoberrevolutionen. I årene efter revolutionen besad Kamenev en række topposter i sovjetregeringen, og fra 1919 var han medlem af Politbureauet, som var kommunistpartiets højeste ledelsesorgan. Efter Lenins død i 1924 samarbejdede Kamenev med Josef Stalin, men blev senere sammen med Grigorij Zinovjev og Lev Trokskij repræsentant for den førende opposition i partiet mod Stalin. Efter Stalins sejr i denne magtkamp kom Kamenev uden for politisk indflydelse, og 1936 blev han dømt til døden for forræderi mod sovjetstaten ved den første store Moskvaproces, som var en række af retssager mod tidligere højtstående partifolk, og efterfølgende henrettet.

Indtrådte i det kommunistiske parti i 1918 og flyttede i 1929 til Moskva, hvor han i 1935 blev førstesekretær for kommunistpartiet i hovedstaden, det vil sige leder af kommunistpartiet i Moskva. I 1938 avancerede han til partichef for kommunistpartiet i Ukraine, hvor han blandt andet var med til at udføre de omfattende udrensninger, som Josef Stalin beordrede i midten af 1930'erne. I 1939 blev han medlem af Politbureauet. I 1949 forlod Khrustjov posten som partichef i Ukraine, og rejste tilbage til Moskva for at arbejde i Centralkomitéens sekretariat. Efter Stalins død i 1953 sikrede Khrustjov sig posten som den øverste leder i kommunistpartiet, og denne post brugte han som base i den interne magtkamp, der fulgte i partiet efter Stalins død. I 1958 blev Khrustjov udover at være kommunistpartiets førstesekretær også udnævnt til ministerpræsident, og fra da af var han Sovjetunionens ubestridte leder. Khrustjov indledte i 1956 et opgør med stalinismen, hvor han rettede en forsigtig kritik mod Stalin og hans undertrykkende regime. Khrustjov forsøgte desuden at gennemføre en økonomisk reformpolitik, som skulle øge produktionen af forbrugsvarer, eksempelvis tøj, og landbrugsvarer, men reformerne havde ingen videre positiv effekt. I 1964 blev Khrustjov afsat fra magten af de øvrige kommunister under kuplignende omstændigheder, da kritikerne i partiet mente, at Khrustjovs politik havde været en fiasko.

Blev medlem af det russiske socialdemokrati i 1904, og sluttede sig i 1905 til den bolsjevikiske fløj i partiet. Kirov deltog i forbindelse med den russiske borgerkrig 1918-1920 i bolsjevikkernes erobring af Kaukasus. I 1926 blev han partisekretær i Leningrad, det vil sige leder af kommunistpartiets afdeling i Leningrad, og i 1930 blev Kirov medlem af Politbureauet. Den 1. december 1934 blev Kirov myrdet, og hans død gav anledning til omfattende udrensninger blandt Josef Stalins modstandere, kendt som Den Store Terror.

Gjorde karriere i det sovjetiske statsapparat, hvor han fra 1930'erne havde en række ministerposter, blandt andet viceministerpræsident 1940-1953. Desuden var han medlem af Politbureuaet 1948-1953 og igen 1960-1980. Da Nikita Khrustjov blev væltet fra magten i 1964 dannede Kosygin sammen med Leonid Brezjnev et nyt lederteam med Brezjnev som partichef og Kosygin som ministerpræsident, det vil sige regeringschef. Efterhånden mistede Kosygin dog magt, og Brezjnev blev den reelle leder af Sovjetunionen. Kosygin forsøgte at gennemføre en begrænset reformering af den statsstyrede sovjetiske økonomi, men planerne mødte modstand hos de øvrige partifæller, og løb derfor ud i sandet. Kosygin trak sig tilbage fra posten som ministerpræsident kort før sin død i 1980.

Lenin (Uljanov), Vladimir Iljitj (1870-1924): Russisk revolutionær og sovjetisk statsleder 1917-1924.

Lenin var uddannet jurist, og begyndte som ung studerende at interessere sig for marxismen, særligt efter at hans bror var blevet hængt, fordi han var anklaget for at ville slå zaren ihjel. I 1897 blev Lenin forvist til Sibirien på grund af sine revolutionære synspunkter. I 1900 rejste Lenin til udlandet, hvor han blev leder af det russiske socialdemokratis venstrefløj og videreudviklede Marx' teorier om proletariatets diktatur. Lenins teori var, at revolutionen skulle gennemføres af proletariatet, det vil sige arbejderne, ledet af en lille hård kerne af professionelle revolutionære, som eksempelvis ham selv. Lenin var i 1905-1907 tilbage i Rusland, hvorefter han igen immigrerede til Vesteuropa, og først vendte tilbage til Rusland i april 1917. I oktober 1917 ledede Lenin Oktoberrevolutionen, hvor bolsjevikkerne overtog magten i Rusland. Lenin var revolutionens ubestridte leder, og han veg ikke tilbage for en hensynsløs undertrykkelse af sine modstandere, som det blandt andet kom til udtryk under den russiske borgerkrig 1918-1920, hvor Lenins bolsjevikker kæmpede mod de ikke-bolsjevikiske styrker. Efter sin tredje blodprop i marts 1923 var Lenin reelt ikke længere i stand til at lede partiet og staten, og i 1924 døde Lenin. Efter sin død blev Lenin genstand for en omfattende persondyrkelse i Sovjetunionen, som fremstillede ham som Sovjetunionens fader side om side med Josef Stalin.

Malenkov blev i 1920 medlem af det kommunistiske parti og var 1934-1939 chef for Centralkomiteens afdeling for ledende partifunktionærer. I kraft af denne stilling kom han til at spille en central rolle i de omfattende udrensninger, som ramte partimedlemmer i midten af 1930'erne. Fra 1939 blev Malenkov medlem af Centralkomiteen, og fra 1946 også af Politbureauet. Efter Stalins død i 1953 overtog Malenkov Josef Stalins plads som førstesekretær i kommunistpartiet og formand for ministerrådet. Kort efter måtte Malenkov dog afgive posten som førstesekretær i partiet til Nikita Khrustjov, og dermed mistede Malenkov kontrollen med partiet. I 1955 blev Malenkov også tvunget til at gå af som formand for ministerrådet, og i 1957 blev han udstødt fra partiet.

Af uddannelse var Marx filosof, men han studerede også både historie og økonomi. I 1842-1843 var Marx chefredaktør på en avis i Köln, hvorefter han arbejdede som freelance skribent i flere europæiske hovedstæder, heriblandt Paris, London og Bruxelles. Sammen med Engels skrev Marx "Det kommunistiske Manifest", som udkom i 1848, og som præsenterede grundtankerne i marxismen. Marx' mål var at give den revolutionære socialisme et videnskabeligt fundament gennem et indgående studie af kapitalismen. Dette resulterede i 1867 i udgivelsen af første bind af Marx' hovedværk "Kapitalen", hvor Marx blandt andet fremførte, at konflikten mellem de forskellige klasser i samfundet var den afgørende drivkraft i den historiske udvikling. "Kapitalen" fik stor indflydelse i samtiden, og flere af Marx' tilhængere har kaldt den for "arbejderklassens bibel". De sidste to bind af "Kapitalen" blev først udgivet efter Marx' død af Engels. Marx var desuden med til at udvikle den internationale arbejderbevægelse, og han deltog aktivt i udarbejdelsen af de socialistiske partiers politik.

Sluttede sig i 1906 til bolsjevikkerne, og var 1921-1930 andensekretær (efter Stalin) i Centralkomiteen. I 1926 blev Molotov medlem af Politbureauet, og han kom de følgende år til at bestride en række vigtige ministerposter: ministerpræsident 1930-1940, viceministerpræsident 1940-1957 og udenrigsminister 1939-1949 og 1953-1956. I sin egenskab af udenrigsminister var det Molotov, der førte de afgørende forhandlinger i forbindelse med indgåelsen af den tysk-sovjetiske ikke-angrebspagt i 1939. I 1957 blev Molotov udstødt fra Politbureauet, som følge af en magtkamp mellem ham og Stalins efterfølger, Nikita Khrustjov. I de følgende år bestred Molotov en række mindre poster for Sovjetstaten, indtil han i 1962 blev udstødt af partiet.

Medlem af Danmarks Kommunist Parti (DKP) i 1925, og valgt ind i Folketinget i 1932 for kommunisterne. Ved valget til Folketinget i 1935 opnåede Munch-Petersen ikke genvalg, og i 1936 rejste han til Moskva for at arbejde som DKPs repræsentant ved Komintern, som var den internationale sammenslutning af kommunistpartier. I 1937 var Munch-Petersen kortvarigt tilbage i Danmark, men blev kaldt tilbage til Moskva, da partiet ikke kunne finde en afløser til hans arbejde. Efter tilbagekomsten til Moskva blev han i sommeren 1937 arresteret af de sovjetiske myndigheder, og underkastet timelange forhør med tortur. Munch-Petersen blev tilbageholdt hemmeligt uden, at der var rejst anklage mod ham, og han var fængslet i 3 år, indtil han den 3. november 1940 døde af tuberkulose. Kun de øverste ledere i DKP kendte til Munch-Petersens skæbne, men afslørede ikke noget, hverken over for offentligheden eller Munch-Petersens familie. I 1950 blev Munch-Petersen erklæret død, men først i 1989 blev hans tragiske skæbne bekræftet af de sovjetiske myndigheder.

Nikolaj 2 (1868-1918): Russisk zar 1894-1917.

Nikolaj 2. førte en meget konservativ politik, men blev på grund af revolutionen i 1905 tvunget til at give indrømmelser og blandt andet indkalde en folkevalgt forsamling, dumaen, i 1906. Nikolaj 2. søgte dog hurtigt tilbage til den konservative politik, og minimerede dumaens betydning og indflydelse. Nikolaj 2. blev tvunget til at abdicere ved februarevolutionen i 1917, og sammen med sin familie og sine tjenestefolk blev han i 1918 skudt af bolsjevikkerne.

Blev bolsjevik i 1903, og var i en årrække en af Josef Stalins nærmeste medarbejdere. Ordzjonikidze beklædte i mange år en række betydningsfulde poster indenfor kommunistpartiet og staten, og i 1930 blev han medlem af Politbureauet. Under de store udrensninger i 1930'erne tog Ordzjonikidze afstand fra Stalins linie, og i 1937 døde Ordzjonikidze under mystiske omstændigheder. Det er uvist, hvorvidt han begik selvmord eller blev dræbt efter ordre fra Stalin.

Den eneste marxistiske retsfilosof, som for alvor har opnået anerkendelse uden for Sovjetunionen. Pashukanis var bolsjevik, og han udviklede en marxistisk retsfilosofi, der byggede på en ide om, at det socialistiske samfunds opgave var at afskaffe loven, da den var middel til ulighed. I løbet af 1930'erne faldt Pashukanis i unåde hos Josef Stalin, og i 1937 blev han stemplet som "folkefjende" og siden arresteret og skudt.

Putin er oprindeligt uddannet jurist og arbejdede fra 1975 til 1990 for det hemmelige sovjetiske politi, KGB. Herefter arbejdede han som politisk rådgiver, indtil han i 1996 blev hentet til statsadministrationen i Moskva. Putin gjorde lynkarriere inden for staten, og i 1998 blev han chef for den russiske efterretningstjeneste, FSB. I august 1999 blev han af Boris Jeltsin udnævnt til ministerpræsident, og Putin blev samtidigt udpeget til at efterfølge Jeltsin på posten som Ruslands præsident. Da Jeltsin i december 1999 trak sig tilbage blev Putin ny præsident, og ved præsidentvalget i marts 2000 vandt Putin en overbevisende valgsejr. Den 14. marts 2004 blev han genvalgt med over 70 % af stemmerne.

Tysk udenrigsminister fra 1938 til 1945. Førte de forhandlinger, der resulterede i en tysk-sovjetisk ikke-angrebspagt i 1939. Ribbentrop blev i 1946 dømt til døden ved de allieredes krigsdomstol efter 2. Verdenskrig og hængt.

Blev medlem af det russiske socialdemokrati i 1899, og tilsluttede sig i 1903 bolsjevikkerne efter opsplitningen af socialdemokratiet. Rykov spillede en fremtrædende rolle under Oktoberrevolutionen i 1917 på trods af, at han flere gange modsatte sig Vladimir Lenins politiske linie. Efter bolsjevikkernes magtovertagelse ved Oktoberrevolutionen blev Rykov udpeget som kommissær for indenrigsanliggender i den første sovjetiske regering. Siden havde Rykov flere centrale poster i sovjetregeringen, og i 1924 blev Rykov efter Lenins død formand for Folkekommissærernes Råd, hvilket svarer til statsminister. Denne post beholdt han frem til 1930, hvor han blev væltet af Josef Stalin og anklaget for at være "højreafviger". I 1938 blev Rykov dømt til døden og henrettet ved den sidste af de store Moskvaprocesser, som var en række af retssager mod tidligere højtstående partifolk.

Kæmpede under 2. Verdenskrig i Den røde Hær, men blev arresteret i 1945 på grund af kritiske udtalelser i sine breve hjem fra fronten. Solzjenitsyn tilbragte herefter otte år i sovjetiske fangelejre, og blev derefter forvist til Kasakhstan. Solzjenitsyn skrev adskillige bøger, og modtog i 1970 Nobels litteraturpris. Mest kendte er "En dag i Ivan Denisovitjs liv", som skildrer en dag i en lejrfanges liv, og hans beretning "Gulag øhavet" om livet i Stalins fangelejre. I 1974 blev Solzjenitsyn arresteret og landforvist på grund af hans kritik overfor sovjetregimet. Solzjenitsyns værker blev først udgivet i Sovjetunionen i 1980'erne, da de indtil da havde været forbudte. I 1994 vendte Solzjenitsyn hjem til Rusland.

Stalin (Djugasjvili), Josef Vissarjonovitj (1879-1953): Sovjetisk statsleder ca. 1928-1953. Antog i ca. 1912 navnet Stalin, der betyder mand af stål.

Stalin blev født i en landsby i Georgien. Kom i 1894 kom på præsteseminarium, som han imidlertid blev bortvist fra i 1899 på grund af sine revolutionære synspunkter. I 1903 blev han bolsjevik, og i 1913 blev han medlem af bolsjevikpartiets Centralkomité. Efter revolutionen i 1917 var Stalin minister i den første sovjetregering, og i 1922 blev han udnævnt til kommunistpartiets generalsekretær, det vil sige leder af partiet. Som generalsekretær overtog Stalin kontrollen med partiet, og han brugte sin position til at indsætte loyale medarbejdere på de vigtigste poster. Efter Lenins død i 1924 udbrød en hård magtkamp i partiet, om hvem der skulle efterfølge Lenin som den øverste leder. Det lykkedes Stalin at udmanøvrere sine modstandere, og fra slutningen af 1928 var Stalin reelt enehersker i Sovjetunionen. Stalins regime var et brutalt diktatur, hvor en omfattende statslig terror holdt befolkningen i et jerngreb. Massearrestationer, henrettelser og deportationer var en del af hverdagen, og millioner af mennesker mistede livet som følge af Stalins hårdhændede styre. Stalin fastholdt magten i Sovjetunionen frem til sin død den 5. marts 1953.

I 1906 blev Stolypin indenrigsminister og senere samme år ministerpræsident i Rusland. Stolypin var modstander af revolutionen i 1905, og ønskede ikke, at den folkevalgte forsamling, dumaen, skulle have nogen indflydelse. Stolypin var hovedmanden bag en række politiske og økonomiske reformer i 1906, der blandt andet kom til at betyde fremskridt for landbruget.

Var oprindeligt landarbejder, og blev medlem af kommunistpartiet i 1931. Han gjorde karriere i kommunistpartiets ungdomsafdeling Komsomol, hvor han langsomt steg i graderne. I 1956 blev han en del af partiledelsen i Moskva, og i en sen alder avancerede han i 1976 til sekretær i Centralkomitéen. I 1978 blev han medlem af Politbureauet og var i mange år Leonid Brezjnevs højre hånd. I 1984 blev Tjernenko efter Jurij Andropovs død valgt til generalsekretær, og blev dermed Sovjetunionens reelle leder. Allerede på daværende tidspunkt var Tjernenko alvorligt syg, og han døde i 1985.

Allerede som ung engagerede Trotskij sig i revolutionær virksomhed, hvilket blandt andet bragte ham i fængsel og i eksil i Sibirien. I 1902 flygtede han til Vesteuropa, men vendte i 1905 tilbage til Rusland, hvor han spillede en central rolle i revolutionen i 1905. I 1907 tog Trotskij atter til udlandet og vente først hjem i 1917. Trotskij havde i en årrække tilhørt den mensjevikiske fløj i det russiske socialdemokrati, men i 1917 sluttede han sig til Vladimir Lenins bolsjevikker, og Trotskij kom til at spille en hovedrolle i planlægningen og gennemførelsen af Oktoberrevolutionen i 1917, hvor bolsjevikkerne kom til magten. I den nye sovjetregering blev Trotskij udenrigskommissær og senere forsvarskommissær, som svarer til henholdsvis udenrigs- og forsvarsminister. Under den russiske borgerkrig var Trotskij øverstkommanderende for Den røde Hær. I magtkampen efter Lenins død i 1924 blev Trotskij udmanøvreret af Josef Stalin efter en strid om, hvordan Sovjetunionens fremtid skulle forme sig. I 1928 blev Trotskij sendt i eksil først i Sibirien, og senere i udlandet. Trotskij fortsatte sin kritik af Stalin, og 1940 blev Trotskij dræbt af en sovjetisk agent i Mexico.

Blev medlem af det russiske socialdemokrati i 1901. Da socialdemokratiet blev opsplittet i to fraktioner i 1903 støttede Zinovjev Vladimir Lenins bolsjevikfløj, og han blev en af bolsjevikkernes ledende skikkelser. I 1907 blev Zinovjev valgt til partiets Centralkomité, men blev samme år arresteret for sine revolutionære aktiviteter og sendt i fængsel. I 1908 blev han løsladt og rejste til Vesteuropa, hvor han indledte et tæt samarbejde med Lenin. Først efter februarrevolutionen i 1917 rejste Zinovjev tilbage til Rusland. På trods af, at Zinovjev i perioden omkring Oktoberrevolutionen i 1917 var uenig med Lenins partilinie, blev Zinovjev efter revolutionen leder af partiorganisationen i Petrograd (Sankt Petersborg), og i 1921 blev han medlem af Politbureauet. Fra 1919 til 1926 var han desuden formand for Komintern, som var en international sammenslutning af kommunistpartier. Efter Lenins død i 1924 samarbejdede Zinovjev med Josef Stalin for at modarbejde Lev Trotskijs linie i partiet, men blev senere sammen med Lev Kamenev og Trokskij repræsentant for den førende opposition i partiet mod Stalin. Zinovjev blev dog udmanøvreret af Stalin og udstødt af partiet i 1927. I 1936 blev Zinovjev dømt til døden ved den første Moskva-proces, som var en række af retssager, som ramte nuværende eller tidligere partimedlemmer i slutningen af 1930'erne.

# data[].attributes.attachment_link.description
Arbejdede som partifuntionær for kommunistpartiet 1936-1953 og var i 1953-1956 Sovjetunionens ambassadør i Ungarn. Andropov arbejdede i 1957-1967 for kommunistpartiets Centralkomité, og 1967-1982 var han chef for det hemmelige politi, KGB. Andropov gennemførte i den forbindelse en stor kampagne mod systemkritikere. I 1973 blev han medlem af Politbureauet, som var kommunistpartiets øverste ledelsesorgan.

# data[].attributes.body
Stalin* opererede med en hemmelig afdeling inden for partiet, som forskere mener var Stalins reelle magtbase. Afdelingen arbejdede tæt sammen med Stalins personlige sekretariat, og meget tyder på, at mange sager blev afgjort her, inden de kom i behandling hos de officiele beslutningstagere.
Denne hemmelige afdeling arbejdede også tæt sammen med det hemmelige politi, der blandt andet varetog hemmelig kommunikation. Formålet med dette var at Stalin havde adgang til alle informationer om alting, mens politikere og embedsmænd kun skulle have den information, der var strengt nødvendig for at de kunne udføre deres job.
*Ved godt Stalin døde i 1953, men går ud fra det også foregik nogenlunde således senere hen under den kolde krig

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dannelsen af Sovjetunionens Kommunistiske Parti

Sovjetunionens Kommunistiske Parti var resultatet af mange års interne stridigheder i det russiske socialdemokrati.

Vladimir Lenin havde været medlem af socialdemokratiet næsten siden dannelsen i 1898 og havde i årene omkring århundredeskiftet dannet sin egen fortolkning af Marx' teorier. Ikke alle socialister var enige i disse fortolkninger, og i 1903 førte det til en opsplitning af socialdemokratiet i to fløje; "Bolsjevikkerne", der betyder flertallet (og som Lenin tilhørte), og "Mensjevikkerne", der betyder mindretallet.

De to fløje var uenige om, hvordan den socialistiske revolution skulle udformes og hvordan et polisk parti skulle opbygges. Mensjevikkerne ønskede et arbejderparti efter vestligt forbillede, hvor alle i princippet kunne blive medlemmer. Når tiden og arbejderne var modne til det, ville revolutionen komme af sig selv, mente de, sådan som Marx havde forudset det. Bolsjevikkerne mente derimod, at partiet skulle lede en hurtig og voldelig revolution. Det betød, at kun de, der havde politisk indsigt og forståelse for revolutionen, kunne blive medlemmer af partiet. Det skulle altså være et lille eksklusivt eliteparti.

I magtkampen efter den russiske revolution i 1917 løb Lenins bolsjevikker af med sejren, og i 1918 brød bolsjevikkerne med socialdemokratiet og dannede det russiske kommunistparti, som i 1924 skiftede navn til "Sovjetunionens Kommunistiske Parti".

Læs mere om den kommunistiske ideologi

Marxisme

Karl Marx udviklede i midten af 1800-tallet sammen med Friedrich Engels en samfundsideologi, der forudsatte, at alle samfund gennemgår nogle helt bestemtee udviklingstrin. Socialismen er et overgangssamfund, der kommer mellem kapitalismen og kommunismen. Kommunismen, som er det frie og klasseløse samfund, er det endelige mål. Et centralt element i overgangen fra kapitalismen til socialismen er den revolution, som samfundet ifølge marxismen vil gennemgå for at nå fra det ene samfundsstadie til det næste. Revolutionen ledes af arbejderklassen, som herefter vil være den ledende kraft i samfundet

Partiets opbygning

Sovjetunionens Kommunistiske Parti var ikke et politisk parti i vestlig demokratisk forstand, men en strengt hierarkisk opbygget organisation. Partiet var opbygget med fem niveauer inddelt i centrale og lokale organer. De centrale organers myndighedsområde dækkede hele landet, mens de lokale organer varetog lokalområderne.

Partiet fungerede efter princippet om demokratisk centralisme. Det vil sige, at det øverste niveaus beslutninger skulle respekteres og efterfølges på de underliggende niveauer, og at mindretallet skulle underordne sig flertallet. Partiets øverste ledelse kunne derfor til enhver tid træffe beslutninger, der var bindende for de underliggende partiorganer.

Centrale partiorganer

De centrale partiorganer udgjorde toppen af partiet og bestod af Partikongressen, Centralkomiteen, Politbureauet, Organisationsbureauet og Sekretariatet. Partikongressen udpegede Centralkomiteen, som så udpegede Politbureauet og Sekretariatet.

Partikongressen var formelt partiets øverste organ og bestod af flere tusinde delegerede, der blev valgt af de lavere partiorganer. Dens primære funktion var at fastlægge de politiske og økonomiske retningslinier for fremtiden. Kongressen samledes hvert femte år i cirka en uge, men under Stalin var der mellem den 18. partikongres i 1939 og den 19. partikongres i 1952 en periode på 13 år uden partikongresser. Det skyldtes formentlig Stalins stigende magt til enerådigt at træffe politiske beslutninger.

Niveauet under Partikongressen var Centralkomiteen, som ledede partiet i perioderne mellem kongresserne. Centralkomiteen samledes som regel et par gange om året, men den kunne indkaldes oftere, hvis aktuelle spørgsmål skulle drøftes. Komiteen havde cirka 300 medlemmer. Dertil kom 150 kandidatmedlemmer, som stod til at blive valgt som medlemmer af Centralkomiteen. Valg af medlemmer skete ved, at kongressen enstemmigt vedtog en liste med navne, som på forhånd var udarbejdet af den øverste partiledelse, og der var således ikke tale om et reelt valg.

Under Centralkomiteen var Politbureauet, der var det vigtigste beslutningstagende organ, og som varetog ledelsen af partiet mellem Centralkomiteens møder. Det bestod af en generalsekretær, cirka 12 medlemmer og omkring halvt så mange kandidatmedlemmer, som mødtes mindst en gang om ugen og traf de afgørende beslutninger i alle væsentlige indenrigs- og udenrigspolitiske spørgsmål. Det var her, magten inden for partiet reelt lå, og i kraft af sin position som generalsekretær havde Stalin den fulde magt i partiet.

Organisationsbureauet var hierarkisk placeret under Politbureauet og var den instans inden for partiet, som sørgede for at få de rette folk placeret de rette steder eller, som Lenin udtrykte det, at fordele partiets "styrker".

Sekretariatet varetog den daglige administration af partiet, og det var blandt andet sekretariatets opgave at forberede sager til beslutning i Politbureauet og kontrollere, at beslutningerne blev ført ud i livet. Arbejdet blev ledet af generalsekretæren og et antal sekretærer, som hver havde et eller flere ansvarsområder.

Lokale partiorganer

De partiorganer, der udgjorde niveauerne under Politbureau, Organisationsbureau og Sekretariat i partihierarkiet, blev betegnet som de lokale partiorganer. Det laveste niveau, kaldet primærorganisationerne, fandtes på arbejdspladserne. De øvrige lokale niveauer fulgte Sovjetunionens opdeling i distrikter, regioner og republikker.

Unionsrepublikkerne, med undtagelse af den russiske republik, havde hver deres partiorganisation, som var opbygget på samme måde som det centrale partiorgan med Kongres, Centralkomite, Bureau og Sekretariat. Reelt var de dog underafdelinger af Sovjetunionens Kommunistiske Parti, som kontrollerede republikpartierne gennem repræsentanter i de forskellige lokale organer.

Den samme opbygning med en selvstændig partiorganisation fandtes i regionerne, svarende til de danske regioner, og distrikterne, der kan sammenlignes med danske kommuner. Den laveste organisation i partiets opbygning var primærorganisationerne, eller particellerne, som blev oprettet på alle arbejdspladser med mere end tre partimedlemmer.

Kommunistpartiet var organiseret, så det havde en altomfattende indflydelse på samfundet. Partiet havde via det omfattende system af sekretariater stor indflydelse på statsapparatet, og da det ofte var de samme personer, der sad på topposterne begge steder, udviklede parti og stat sig under Stalin til at være to sider af samme sag.
Læs mere om den sovjetiske statsopbygning
Nomenklaturasystemet sikrede magten

Et vigtigt styringsredskab for partiet var nomenklaturasystemet, der gjorde staten og partiet i stand til at kontrollere, hvem der bestred alle vigtige poster i samfundet. Betegnelsen dækkede over en fortegnelse over dels de ledende stillinger i samfundet, dels de personer, der mentes at være egnet til at beklæde disse stillinger. Typiske nomenklaturastillinger var direktører, ledere af forskningsinstitutter, redaktører af tidsskrifter og lignende, og det var partiet, der bestemte, hvem der skulle have disse stillinger.

Stalins udnyttelse af partiapparatet

Stalin forstod til fulde at udnytte den indflydelse, som partisystemets opbygning gav mulighed for. Og reelt var det Stalin selv, der udnævnte og afsatte, forfremmede og degraderede samt forflyttede og forviste folk overalt i partiapparatet.

Som medlem i de tre øverste instanser af partiet, Politbureauet, Organisationsbureauet og Sekretariatet, havde Stalin ubegrænset magt inden for partiet. I Politbureauet var han med til at træffe de store beslutninger, i Organisationsbureauet havde han mulighed for administrativt at få dem realiseret, og i Sekretariatet støbte han fundamentet for beslutningerne i Politbureauet (det var blandt andet Sekretariatets opgave at formulere dagsordenen for Politbureauets møder). Som generalsekretær var det Stalin, der skulle sikre, at beslutninger truffet på Politbureauets møder senere fik opbakning på partikongresserne, og at de rette folk blev valgt til partiets ledende organer. Medlemmerne på Partikongresserne var mere eller mindre håndplukkede af Stalin og var dermed også afhængige af ham. Han var derfor sikker på deres loyalitet og sikrede dermed sin egen overlevelse, idet Partikongressen valgte Centralkomiteen som valgte Politbureauet, Organisationsbureauet og Sekretariatet.

Stalins hemmelige magtbase

Ud over den officielle magtstruktur, opererede Stalin med en hemmelig afdeling inden for partiet, som af nogle forskere betegnes som Stalins egentlige magtbase. Denne hemmelige afdeling arbejdede tæt sammen med Stalins personlige sekretariat, og meget tyder på, at langt de fleste vigtige sager inden for partiapparatet reelt blev afgjort her, inden de kom til behandling i de officielle beslutningsorganer. Derudover varetog den hemmelige afdeling i tæt samarbejde med det hemmelige politi blandt andet kontrollen med den omfattende hemmelige kommunikation, der foregik i partiet. Den hemmelige kommunikation skulle sørge for, at Stalin og hans inderkreds havde adgang til alle informationer om alting, mens politikere og embedsmænd kun skulle havde den information, der var strengt nødvendig for at de kunne udføre deres job.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kommunistpartiet var det eneste tilladte politiske parti i Sovjetunionen, og partiet havde indflydelse på alle dele af samfundet. Ifølge partiets selvopfattelse var det og dets medlemmer samfundets elite, og det var derfor partiets opgave at angive retningslinjerne for samfundets udvikling og kontrollere, at de blev ført ud i livet.

# data[].attributes.body
Det eneste tilladte parti i Sovjetunionen var Kommunistpartiet. Dette kaldes et etpartistyre hvor landet blev ledet af en enehersker. For at beholde magten gjorde den regeringen i grad brug af terror og henrettelser over over befolkningen.

Den kommunistiske regering i Sovjetunionen mente den bedste måde at skabe et stabilt socialistisk samfund på var ved bl.a. at gøre brug af redskabe planøkonomi. I planøkonomi var alle produktionsmidler, som fx fabriker ejet af staten. Det var også staten der bestemt hvor meget der skulle produceres, hvad varerne skulle koste og hvor meget arbejderne fik i løn.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvornår begyndte Ruslands historie?

I midten af 800-tallet begyndte skandinaver, eller varæger som de kaldte sig selv, at sejle på de russiske floder, hvor de etablerede handelspladser i det, der senere blev kendt som Novgorodområdet. Der er dog ifølge historiker Paul Ulff-Møller uenighed mellem nordiske og russiske forskere om, hvorvidt grundlæggelsen af Rusland kan tilskrives disse varæger (se kilder). Fra handelspladserne kunne varægerne bl.a. tvinge de lokale slaviske stammer til at betale tribut (afgift), og den sene Nestorkrønike (ca. 1125) beskriver endvidere, hvordan slaverne fordrev varægerne, hvorefter de, grundet interne stridigheder, alligevel inviterede tre af dem til at regere over sig (se kilder). Den mest kendte, Rurik, regerede Novgorod, og hans efterfølger indlemmede desuden Kiev i sin magtbase. Den nordiske overklasse og det slaviske flertal smeltede sammen, og således blev kimen til Kiev-riget lagt. I 988 lod fyrst Vladimir sig kristne, og Kiev manifesterede sig efter byzantinsk forbillede som et religiøst og kulturelt centrum. Det fik imidlertid en brat ende i 1240, da mongolerne invaderede og ødelagde Kiev.

Hvad var Det Mongolske Åg?

Hvad var Zar-Rusland?

Betegnelsen Zar-Rusland dækker over tiden fra 1547, hvor Ivan 4. den Grusomme tog titlen zar (kejser) til Nikolaj 2. abdicerede i 1917. I 1721 skiftede Peter den Store imidlertid zar-titlen ud med den mere moderne titel 'alrussisk kejser', hvilket blev den formelle titel for Ruslands herskere frem til 1917. Peter den Store var handlekraftig og gennemførte adskillige reformer. Han vendte blikket mod Europa og forsøgte, efter vesteuropæisk forbillede, at skabe et enevældigt monarki. Omstillingen skulle ske gennem en række reformer: Hæren blev bl.a. opgraderet med den første russiske orlogsflåde, kirken kom under statens kontrol, administrationen blev styrket og regeringssædet blev flyttet fra Moskva til Peter den Stores prestigeprojekt Skt. Petersborg, som ifølge ruslandskender og lektor ved Københavns Universitet Hans Bagger også skulle lægge kaj til den nye krigsflåde (se kilder). Tidsrummet efter Peter den Stores død og frem til Katharina 2. den Store var en turbulent tid, hvor stridigheder om tronfølgen fyldte meget. Da Katharina den Store kom til magten, reformerede hun bl.a. statsforvaltningen, retsvæsenet og uddannelsessystemet, hvilket styrkede hendes egen magt på bekostning af adelens. Bøndernes livegenskab blev der dog ikke ændret på. Det blev der til gengæld på landegrænserne efter to succesrige krige mod tyrkerne i perioderne 1763-1774 og 1787-1792, hvor Rusland erobrede henholdsvis Krim og Ukraine, ligesom Rusland også blev udvidet mod vest efter Polens tre delinger i 1772, 1793 og 1795.

I 1792, fire år inden Katharinas den Stores død, brød koalitionskrigene ud i Europa. Fælles for krigene var, at Frankrig med Napoleon 1. Bonaparte i spidsen var involveret i dem alle, mens skiftende alliancer udgjorde den anden part. I 1812 rykkede Napoleon ifølge professor emeritus Walter G. Moss ind over den russiske grænse med op imod 600.000 soldater (se kilder). Russerne mødte ikke Napoleon ved grænsen, men trak sig tilbage til byen Borodin lidt udenfor Moskva, hvor franskmændene vandt et blodigt slag. Efter sejren rykkede Napoleons tropper ind i Moskva som brændte, lå i ruiner og var rømmet for mennesker. Napoleon ventede forgæves på forhandlere fra kejser Alexander 1. i Skt. Petersborg, og gav efter fem uger ordre til fransk tilbagetrækning. Tilbagetrækningen blev fatal, og kun en lille del af den oprindelig hær overlevede kulden, sygdommene, sulten, en fjendtlig lokalbefolkning og en jagtende russisk hær. Katastrofen var total og da Napoleon hørte om et muligt kupforsøg i Paris, rejste han til hovedstaden og efterlod hæren i Rusland. Cirka 100 år senere udbrød den russisk-japanske krig i 1905, som bundede i, hvem der skulle kontrollere Manchuriet og Korea. Rusland led en række nederlag, og måtte ved fredsslutningen i Portsmouth i New Hampshire give indrømmelser til Japan, hvilket bl.a. betød, at de måtte opgive kontrollen med Korea.

Hvad var Den Russiske Revolution?

Den Russiske Revolution er samlebetegnelsen for en række opstande og politisk uro i Rusland i perioden 1905-1917. I perioden op til 1905, hvor Rusland tabte den russisk-japanske krig, ulmede borgernes utilfredshed med zarens enevældige styre. De ønskede ifølge tidligere professor i østeuropæisk historie ved Københavns Universitet Bjarne Nørretranders økonomiske fremskridt og indflydelse, hvilket udløste både strejker og demonstrationer, som kulminerede foran Vinterpaladset med Den Blodige Søndag, (se kilder). Zar Nikolaj 2. afvejede situationen og udsendte oktobermanifestet, som bl.a. betød, at der blev oprettet en folkevalgt forsamling, Dumaen. Det var imidlertid ikke nok til at tilfredsstille borgerne, og i februar 1917 førte de ringe levevilkår og regeringens manglende evne til at afslutte deres deltagelse i 1. Verdenskrig med et tilfredsstillende resultat til uroligheder i Petrograd (i dag Skt. Petersborg). De demonstrerende arbejdere tog magten og oprettede få dage efter Petrogradsovjetten, som kom til at repræsentere det meste af den revolutionære arbejder- og bondebevægelse. Herefter indledte den provisoriske komité (senere provisoriske regering) en forhandling med zaren, hvilket førte til, at han abdicerede. Han blev efterfølgende taget til fange sammen med sin familie, inden de i 1918 blev henrettet af bolsjevikkerne, som havde overtaget magten ved Oktoberrevolutionen i 1917, og som bekendte sig til den leninistiske ideologi, som herskede i Det Russiske Socialdemokratiske Arbejderparti. Således faldt monarkiet, mens Rusland blev en republik med Petrogradsovjetten (det russiske ord sovjet el. совет kan oversættes med råd) som det ene magtorgan og Den Provisoriske Regering som det andet. I oktober 1917 havde sovjetterne i de vigtigste byer, såsom Moskva og Petrograd, bolsjevistisk flertal, og bolsjevikkerne med Lenin og Trotskij i spidsen stormede således Vinterpaladset, væltede Aleksandr Kerenskijs provisoriske regering og banede vejen for "proletariatets diktatur" under parolen om fred, jord til bønderne, fabrikkernes overdragelse til arbejderne og al magt til sovjetterne. Det var dog langt fra alle, der støttede de kommunistiske bolsjevikker, eller bare de røde. I 1918 udbrød Den Russiske Borgerkrig i kølvandet på revolutionerne med bolsjevikker på den ene side og de hvide antikommunistiske hære, som bl.a. bestod af konservative, tilhængere af tsar-styret, liberale og antibolsjevistiske socialister, som i en kort overgang fik støtte af udenlandske tropper.

Opsummering og levende billeder fra Den Russiske Revolution. Produceret af National Geographic. På Engelsk.

Hvad var Den Russiske Borgerkrig?

Den russiske borgerkrig er betegnelsen for en række konflikter mellem bolsjevikker og forskellige antikommunistiske hvide hære i perioden 1918-20, som endte med bolsjevistisk sejr. Borgerkrigen sluttede dog ikke med bolsjevikkernes sejr over de hvide, og det gik løbende op for befolkningen, at bolsjevikkerne ikke kunne holde deres løfter om jord til bønderne, fred til landet og al magt til sovjetterne.

Er du biblioteksbruger eller elev?

# data[].attributes.attachment_link.description
I midten af 800-tallet begyndte skandinaver, eller varæger som de kaldte sig selv, at sejle på de russiske floder, hvor de etablerede handelspladser i det, der senere blev kendt som Novgorodområdet. Der er dog ifølge historiker Paul Ulff-Møller uenighed mellem nordiske og russiske forskere om, hvorvidt grundlæggelsen af Rusland kan tilskrives disse varæger (se kilder).

# data[].attributes.body
Kultur:
Afskaffelsen af analfabetismen blev højt prioriteret, og et nyt uddannelsessystem bygget op fra grunden. Her blev arbejderklassen tilgodeset med særlige kurser, skoler og fakulteter.

Mange af unionens små folkeslag fik først nu et skriftsprog og egne kulturelle institutioner, ligesom forfatningen sikrede borgernes fri religionsudøvelse. I praksis blev denne ret dog drastisk indskrænket, og tusinder af kirker, templer og moskéer blev jævnet med jorden eller indrettet til klubhuse, museer o.l. Partiet iværksatte massive ateistiske kampagner, og i stedet fik tilbedelsen af revolutionens helte, Lenin og Stalin, udpræget religiøs karakter.

I årene 1932-34 blev den socialistiske realisme udråbt til det bærende princip for litteraturen, billedkunsten og musikken. Al kunst skulle give udtryk for korrekt klassebevidsthed, kollektiv begejstring og optimisme.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sovjetkulturen udfoldede sig på Sovjetunionens politisk-ideologiske betingelser. Dens historie kan inddeles i faser med vekslende grader af partikontrol og censur. Lenins nye økonomiske politik (NEP, 1921-29/30) tillod et vist omfang af privat foretagsomhed og organisationsfrihed. I de år var kulturlivet opsplittet i talrige stridende fraktioner. Partiet støttede Proletkult og andre kulturrevolutionære initiativer, men gik endnu ikke til åben kamp mod den såkaldte borgerlige kultur. Det blev derimod en vigtig målsætning i Stalins første femårsplan 1928-32. Afskaffelsen af analfabetismen blev højt prioriteret, og et nyt uddannelsessystem bygget op fra grunden. Her blev arbejderklassen tilgodeset med særlige kurser, skoler og fakulteter. Også fritiden fik politisk indhold. Børn og unge blev organiseret som hhv. pionerer og komsomoller (se Komsomol). Mange af unionens små folkeslag fik først nu et skriftsprog og egne kulturelle institutioner, ligesom forfatningen sikrede borgernes fri religionsudøvelse. I praksis blev denne ret dog drastisk indskrænket, og tusinder af kirker, templer og moskéer blev jævnet med jorden eller indrettet til klubhuse, museer o.l. Partiet iværksatte massive ateistiske kampagner, og i stedet fik tilbedelsen af revolutionens helte, Lenin og Stalin, udpræget religiøs karakter.

I årene 1932-34 blev den socialistiske realisme udråbt til det bærende princip for litteraturen, billedkunsten og musikken. Al kunst skulle give udtryk for korrekt klassebevidsthed, kollektiv begejstring og optimisme. Afvigelser blev stemplet som antisovjetiske, og alle grene af kulturlivet blev ramt af 1930'ernes udrensninger. Arkitekturen skulle være "national i sin form og socialistisk i sit indhold". Moskvas nye metro og højhuse blev opført i den tidstypiske pompøse, klassicistiske eller nybarokke stil. Alt i alt er der påfaldende ligheder mellem Stalintidens og Nazitysklands totalitære æstetik.

Bolsjevikkerne havde blik for filmkunstens propagandamæssige potentiale. I 1919 blev verdens første filmskoler grundlagt i Petrograd (Sankt Petersborg) og Moskva. I 1924 blev al produktion samlet i det statsejede selskab Sovkino. Stalin betragtede filmen som den vigtigste kunstart og oprettede nye produktionscentre, bl.a. i sin føderepublik, Georgien. Trods censuren formåede den sovjetiske filmkunst gennem alle årene at hævde sig på det internationale marked.

Under 2. Verdenskrig blev Sovjetkulturens internationale prætentioner nedtonet til fordel for ren national propaganda. Stalins død i 1953 indledte tøbruddet, hvor Khrusjtjov gjorde op med "personkulten" og afstak en ny, liberal kurs. Den blev dog atter opgivet, i takt med at den kolde krig eskalerede. Det blev Sovjetunionens erklærede mål at indhente og overgå Vesten på alle områder lige fra rumfart til sport, musik, ballet, skak og cirkus.

Brezjnevs epoke, 1964-85, har fået betegnelsen stagnationstiden. Den var præget af en vis økonomisk og politisk stabilitet, men også af kulturel isolation. Det dårlige informationsniveau gav grobund for udbredt mistro, apati og paranoia. Samtidig opstod der en voksende modkultur i form af menneskerettighedsbevægelser, systemkritik og eksperimenterende undergrundsaktiviteter.

En af Sovjetstyrets vigtigste bestræbelser var at fremme unionens "progressive, multinationale kultur". Men i realiteten oplevede de vidt forskellige folkeslag en mærkbar kulturel ensretning og russificering. De ulmende nationale oprør var en væsentlig medvirkende årsag til unionens krise og endelige sammenbrud.

Gorbatjovs reformpolitik fra 1985, med slagordene og perestrojka, fik bred tilslutning fra hele kulturlivet. I de følgende år fulgte et omfattende opgør med Sovjetkulturens dogmer, tabuer og bornerthed. Emigrantkulturernes tilbagevenden var et vigtigt led i denne proces. Efter 1991 har unionens folk hver især bestræbt sig på at genfinde deres nationale og religiøse identitet, men nu i en voldsom konfrontation med Vestens massekultur og den globale markedsøkonomi.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sovjetunionen (Kultur) | Gyldendal - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.description
Sovjetkulturen udfoldede sig på Sovjetunionens politisk-ideologiske betingelser. Dens historie kan inddeles i faser med vekslende grader af partikontrol og censur. Lenins nye økonomiske politik (NEP, 1921-29/30) tillod et vist omfang af privat foretagsomhed og organisationsfrihed. I de år var kulturlivet opsplittet i talrige stridende fraktioner.

# data[].attributes.body
I Sovjetunionen blev økonomien planlagt af staten og det økonomiske system man benyttede sig af hed "planøkonomi". Dette indebar, at lagde planer (almindeligvis 5,6 eller 7års planer)  for den sovjetiske økonomi. Planerne blev afstemt ved udmeldinger og tilbagemeldinger mellem det øverste planlægningsorgan, (Gosplan)  og et større antal ministerier for de enkelte brancher, som igen afstemte planerne med virksomhederne. På den måde havde staten kontrol over sovjetunionens økonomi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
planøkonomi, politisk-økonomisk system, hvori produktion, beskæftigelse og fordeling af produktionsresultatet i betydeligt omfang styres af centralt lagte planer. Hvis de centrale planer er detaljerede og bindende, taler man om en kommandoøkonomi, der som idealtype er modbegrebet til den rene markedsøkonomi. Planøkonomi forudsætter ikke kollektiv ejendomsret til produktionsmidlerne, som det fx ses under socialisme, men forbindes ofte hermed.

Efter Hitlers magtovertagelse i 1933 blev den tyske økonomi underlagt en fireårsplan uden indgreb i den private ejendomsret. Systemet, som blev videreført indtil 1945, kan betegnes som centralt styret monopolkapitalisme. Den amerikanske krigsøkonomi 1941-45 var tilsvarende centralt styret med opretholdelse af den private ejendomsret til produktionsmidlerne. Genrejsningen af Vesteuropa efter 2. Verdenskrig blev understøttet af national planlægning; særlig kendt er den franske indikative (retningsgivende) planlægning (i modsætning til kommandoplanlægning) i form af fireårsplaner fra 1947 og fra slutningen af 1960'erne i form af generelle fremskrivninger. De indikative planer var ikke bindende for virksomhederne, men skabte en fælles referenceramme for virksomheder, banksystem og den offentlige sektor.

Begrebet planøkonomi forbindes i særlig grad med Sovjetunionens politisk-økonomiske system. Fra 1928 blev den sovjetiske økonomi styret efter planer; almindeligvis fem- eller syvårsplaner. Planerne blev afstemt ved udmeldinger og tilbagemeldinger mellem det øverste planlægningsorgan, Gosplan, og et større antal ministerier for de enkelte brancher, som igen afstemte planerne med virksomhederne.

Der har været tilbøjelighed til at forstå Sovjetunionens opløsning i 1991 som resultat af det planøkonomiske systems fallit. På tidspunktet for sammenbruddet kunne det økonomiske system, trods åbenbare tegn på ineffektivitet, imidlertid give befolkningen en i historisk sammenhæng tryg levestandard, samtidig med at Sovjetunionen fortsat kunne opretholde sin stormagtsstatus. Sammenbruddet bør derfor snarere forstås som et moralsk sammenbrud for det politiske system.

Bedømmelsen af planøkonomi som system må bygge dels på konkrete historiske erfaringer, dels på teoretiske overvejelser. Den totalitære socialistiske planøkonomi i Sovjetunionen præsterede betydelige resultater under de første femårsplaner og i genrejsningen efter 2. Verdenskrig. Den totalitære kapitalistiske planøkonomi i Nazityskland såvel som krigstidens planøkonomier i de demokratiske kapitalistiske lande var succeser i lyset af markedsøkonomiernes krise i 1930'erne. Et af de vægtigste teoretiske bidrag kom fra F.A. von Hayek i 1930'ernes debat om socialisme og planlægning. Ifølge von Hayek udmærker det frie marked sig ved, at det muliggør en opdagelsesproces, hvorunder den forskelligartede viden, der findes spredt på utallige mennesker, bliver kombineret og udnyttet effektivt. Da de centrale planlæggere i forhold hertil har en ufuldkommen viden, kommer planøkonomien til kort i forhold til den frie markedsøkonomi. Efter et delvis beslægtet argument rammes en planøkonomi af fænomenet asymmetrisk information i den forstand, at de underordnede led i økonomien besidder langt flere informationer om deres eget område end de centrale planlæggere. Disse informationer bliver enten ikke nyttiggjort eller bliver i værste fald brugt til egen fordel af de underordnede led. Disse teoretiske overvejelser kan forklare, at planøkonomier har været succeser i opbygnings- og krigssituationer, hvor motivationen har været høj i hele samfundet, og tillige forklare, at den sovjetiske planøkonomi kom i vanskeligheder i takt med Sovjetsamfundets moralske forfald.

Efter Sovjetunionens opløsning og Kinas forsøg på at ændre sin økonomi i markedsorienteret retning findes planøkonomi i betydningen kommandoøkonomi stort set ikke. Der er i begyndelsen af 2000-t. næsten universel enighed om, at kommandoøkonomi er en uhensigtsmæssig organisering af samfundsøkonomien. Samtidig erkendes nødvendigheden af indikativ (retningsgivende) planlægning i form af, at statsmagten sætter rammer for økonomien støttet på sigtelinjer i relation til samfundets hovedkomponenter, i Europa eksempelvis i forbindelse med aldringen af befolkningerne.

# data[].attributes.attachment_link.title
planøkonomi | Gyldendal - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.description
planøkonomi, politisk-økonomisk system, hvori produktion, beskæftigelse og fordeling af produktionsresultatet i betydeligt omfang styres af centralt lagte planer. Hvis de centrale planer er detaljerede og bindende, taler man om en kommandoøkonomi, der som idealtype er modbegrebet til den rene markedsøkonomi. Planøkonomi forudsætter ikke kollektiv ejendomsret til produktionsmidlerne, som det fx ses under socialisme, men forbindes ofte hermed.

# data[].attributes.body
Modellen handlede om: "absolut" magtmonopol inkl. informations og uddannelsessystemet. Intet uafhængigt retssystem eller civilsamfund.
Vladimir I. Lenin spillede en stor rolle i forhold til at samfundet fik en kommunistisk model. Vladimir brugte marxismen og politiske-radikale russiske og vesteuropæiske traditioner. Ifølge ham skulle en kommunistisk revolution ledes af eliten og en stram syret organisation af udvalgte medlemmer.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Målt i tab af menneskeliv kan de kommunistiske ambitioner og projekter, der realiseredes i perioden 1921-90, uden overdrivelse kaldes de dyreste i verdenshistorien. Præcise tal findes ifølge sagens natur ikke, men der synes at herske bred enighed om ca. 100 mio. døde ved direkte vold (fx henrettelse) eller indirekte vold (fx tvangsarbejde og hungersnød), heraf 20 mio. i Sovjetunionen og 65 mio. i Kina; de øvrige ca. 15 mio. fordeler sig på de østeuropæiske lande (de såkaldte folkedemokratier) samt Afghanistan, Cambodja, Nordkorea, Vietnam, Afrika og Latinamerika. Til sammenligning kostede nazismen ca. 25 mio. menneskeliv.

Den første magtovertagelse i verden af et parti, der kaldte sig kommunistisk, fandt sted i Rusland i 1917; de ledende idéer kopieredes af kommunistiske partier overalt på kloden. Realpolitisk set fik de russiske bolsjevikker succes. Da Komintern dannedes, blev den hurtigt et sovjetrussisk instrument, ligesom det senere blev tilfældet med Kominform. De blev styret først af leninistiske, senere af leninistisk-stalinistiske repræsentanter. Lydighed over for og opfyldelse af sovjetrussiske mål og politik var obligatorisk. Opposition blev straffet, ofte vha. vold. Egentlig diskussion af såvel teoretisk som praktisk art ophørte. Disse betingelser blev hårde for store dele af befolkningerne i de østeuropæiske lande, der efter 1945 indlemmedes i den sovjetiske magtsfære og blev tvungne medlemmer af sovjetisk dirigerede COMECON, som derefter bestemte udformningen af disse landes politik, økonomi og samfund.

Sovjetunionen var den model, disse kommuniststater mere eller mindre fulgte: absolut magtmonopol inklusive informations- og uddannelsessystemet, intet uafhængigt retssystem men vilkårlig retsudøvelse, intet uafhængigt civilsamfund, hemmeligt politi, universelt stikkersystem - kort sagt: totalitarisme.

At den russiske kommunisme fik den karakter, den fik, må i høj grad tilskrives Vladimir I. Lenin. Han kombinerede marxismen dels med politisk-radikale russiske og dels nogle vesteuropæiske traditioner, der havde udspring i Den Franske Revolution, og som betonede et elitært partistyre og nødvendigheden af terror. Ifølge Lenin skulle en kommunistisk revolution ledes fra toppen af en snæver elite på basis af en stramt styret organisation af udvalgte medlemmer, eftersom arbejderklassen ikke af sig selv ville blive revolutionær. Et sådant parti skulle være parat til at føre en konsekvent og skånselsløs politik.

Efter at Folkekommissærernes Råd med Lenin i spidsen var begyndt at fungere som Ruslands nye regering, oprettedes i dec. 1917 Den Ekstraordinære Kommission til Bekæmpelse af Kontrarevolution og Sabotage, også kaldet Tjekaen (se KGB). I foråret 1918 blev alle ikke-bolsjevikiske aviser i Rusland lukket, og alle sovjetter med ikke-bolsjevikisk flertal blev opløst i juni s.å.

Efter en landsdækkende konference af alle tjeka-afdelinger genindførte statsledelsen dødsstraffen, der var blevet afskaffet straks efter februarrevolutionen 1917. I aug. 1918 gav Vladimir I. Lenin ordre til en forebyggende arrestation af de ledende mensjevikker, der endnu var på fri fod. Se også Den Russiske Revolution.

Det russiske kommunistparti (bolsjevikkerne) kom straks efter magtovertagelsen i konflikt med betydelige dele af de russiske industriarbejdere. Hos dem herskede en udbredt misfornøjelse, der udsprang dels af bolsjevikkernes udelukkelse og forfølgelse af arbejdere, der ikke støttede bolsjevikkernes linje, dels af den stadige forringelse af den materielle situation. Talrige strejker opstod. Tjekaen, der var i hastig vækst, blev sat ind og anvendte stadig hårdere metoder. Strejkende blev udpeget som "klassefjender" og skudt efter summariske rettergange. Der blev givet ordre om at tage gidsler fra familier til strejkende eller andre "klassefjender". Mange af disse blev placeret i de koncentrationslejre, der allerede i sommeren 1918 blev oprettet uden retsligt grundlag. Antallet af indsatte voksede fra 16.000 i maj 1919 til 70.000 i sept. 1921.

Mellem 1825 og 1917 var det totale antal, der i Rusland dømtes til døden for deres politiske opfattelse eller handlinger, 6360, hvoraf 3932 blev henrettet - et antal som bolsjevikkerne havde overhalet allerede i marts 1918, kun fire måneder efter deres magtovertagelse. I 1930 befandt der sig 140.000 fanger i GULag, i 1935 var antallet steget til 965.000; mellem 1934 og 1941 passerede mere end 7 mio. gennem lejrene. I 1953 rummede de forskellige lejrtyper 5,5 mio. fanger. Men da var lejrene af flere grunde begyndt at blive et statsproblem: det blev stadig vanskeligere at kontrollere dem. Blot i årene 1950-52 har man på grundlag af ufuldstændig forskning konstateret 16 større oprør. Overvågning krævede ca. 208.000 personer. Lejrvæsenets regnskabsføring var ved at blive umulig pga. en uoverskuelig mængde falske bilag.

Sovjetunionen var verdenshistoriens første propagandastat, hvor det nye medium filmen blev udnyttet, og plakatkunsten blev drevet til nye højder. I det første tiår efter Den Russiske Revolution blev avantgardekunstnere opmuntret til at bringe deres kunst ud til bredere befolkningsgrupper. Også den opfattelse af sovjetstaten, der dannedes i den vestlige kapitalistiske verden, spillede en vigtig rolle for regimets ledere. De intellektuelle (intelligentsiaen) sattes i centrum for propagandaen; over for disse fremstillede sovjetkommunismen sig som den egentlige arvtager til den europæiske oplysningstid og som videreførere af det bedste fra Den Franske Revolution: man var humanismens, fremskridtets og lighedens våbendragere.

Ikke mindst blev der lagt vægt på planøkonomien. Fem- og syvårsplanerne, som blev sat i gang i 1928, præsenteredes med stor dygtighed i udlandet, særlig på film. Sovjetunionen blev på alle tænkelige måder præsenteret som sydende af optimisme og fremskridtstro.

Sovjetiske ideologer og psykologer drømte i 1920'erne om at skabe en ny og mere lødig og harmonisk mennesketype end den kapitalistiske, og der var planer om at oprette et medicinsk forskningsinstitut, som skulle virke i dette øjemed.

Sovjetunionens selvportræt underbyggedes med statistikker, der skulle overbevise om landets i særklasse hurtige industrialisering og generelle modernisering i en hidtil uset skala. Denne offensiv gjorde indtryk rundt om i verden. I den vestlige verden fik den mange til at se Sovjetunionen som det førende samfund, der var i stand til rationelt at løse dystre sociale og økonomiske problemer, var fri for internationale økonomiske kriser, og som satte videnskab og teknologi i højsædet.

Fra partitoppen kom den første antydning af, at Sovjetunionens udvikling og dets metoder ikke var helt så positiv som hidtil præsenteret, i 1955, da et par af de mindre ofre for de store skueprocesser 1936-38 blev rehabiliteret (se udrensninger).

Med generalsekretær Nikita Khrusjtjovs såkaldte hemmelige tale på partikongressen i 1956 begyndte selvafsløringerne af den "faktisk eksisterende kommunisme", men stadig som en moralsk genrejsning af uretfærdigt dømte partimedlemmer. Fem år skulle forløbe, før Nikita Khrusjtjov i 1961 inddrog forbrydelserne mod befolkningen iøvrigt.

I Kina berørte landets ledelse sådanne spørgsmål i 1979 ved at skelne mellem Mao Zedongs "store fortjenester" (indtil 1957) og de "store fejltagelser" derefter. I Sovjetunionen opstod midt i 1950'erne en hurtigt voksende samizdat-litteratur, og det blev tydeligere, at store dele af den almindelige befolkning var kritiske over for såvel partiet som kommunismen som sådan.

I Vesten havde kritiske fremstillinger set dagens lys lige fra Sovjetstatens første år. Således skrev Bertrand Russell bogen The Theory and Practice of Bolshevism (1920). Men generelt havde Sovjetunionen og kommunismen vundet betydelig goodwill rundt om i verden. Også kredse, der tog klar afstand fra kommunisme som ideologi og styreform, lod i mellemkrigstiden tvivlen om metoder og menneskelige omkostninger komme det store land til gode, fordi det økonomisk og uddannelsesmæssigt var sakket langt bagefter Vesten. Beatrice og Sidney Webb, to britiske samfundsforskere og begge fremstående socialdemokrater, skrev i 1936 en fyldig lovprisning i form af bogen Is Soviet Communism a New Civilisation? - netop i det år, da de store udrensninger blev sat i gang!

At acceptere de mørke sider af kommunismens historie var svært, ikke blot for overbeviste kommunister, men også for talrige socialradikale og "progressive" mennesker i Vesten. Aleksandr Solzjenitsyns forfatterskab lagde i 1960'erne og 70'erne grunden til et omfattende opgør med Sovjetunionens sande karakter - og alle forhåbninger om en eurokommunisme blev i disse år gradvis mere og mere urealistiske.

Det var en træg og lang proces, før det tidspunkt kom, da illusionerne om regimet og dets resultater alene fandtes hos en lille skare trofaste. I takt med at Sovjetunionens status som forbillede mindskedes, blev det maoistiske Kina samt Nordkorea, Cambodja og Cuba i 1960'erne gjort til genstand for kult og vakte forbigående varme følelser hos mange unge, navnlig studerende. Men efter tur er disse regimer også blevet grundigt afsløret.

Der er i dette store mørke drama i 1900-t. nogle resultater i de berørte lande, man kan kalde positive: først og fremmest udvidelse af skolegang for de bredere lags børn samt satsning på teknisk og naturvidenskabelig uddannelse - dog med diskriminering af "klassefjendernes" børn i varierende grad - samt gennemførelsen af omfattende industrialiseringer. Resultaterne af disse satsninger demonstreres tydeligt af Rusland og Kina.

Læs mere om kommunismens økonomiske teori eller om kommunisme generelt.

# data[].attributes.attachment_link.title
kommunisme - den faktisk eksisterende kommunisme i 1900-t. | Gyldendal - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.description
Målt i tab af menneskeliv kan de kommunistiske ambitioner og projekter, der realiseredes i perioden 1921-90, uden overdrivelse kaldes de dyreste i verdenshistorien. Præcise tal findes ifølge sagens natur ikke, men der synes at herske bred enighed om ca. 100 mio. døde ved direkte vold (fx henrettelse) eller indirekte vold (fx tvangsarbejde og hungersnød), heraf 20 mio.

# data[].attributes.body
Sovjetunionen kendtegnede sig som "de socialistiske lande". Socialismen var et skridt mod kommunismen og byggede på, at alle skulle yde i den samfundsejede produktion. Dernæst udviklede unionen sig til kommunister, som byggede på Karl Marx's idé om en fælles ejendomsret. Marx mente, at det var arbejderklassen, som i sær kunne deltage i kampen for kommunisme. I følge Marx var målet, at "alle skulle yde efter evne og nyde efter behov". Det var den russiske revolutionære Vladimir I. Lenin, som tolkede Karl Marx's socialisme og mente, at partierne måtte gennemføre en revolution på vegne af arbejderklassen og på den måde blive kommunister.
https://koldkrig.systime.dk/index.php?id=1973

# data[].attributes.attachment_link.description
Kommunisme var oprindeligt betegnelsen på en samfundsopfattelse og ideologi, der byggede på fælles ejendomsret i samfundet. Det blev især Karl Marx's syn på kommunismen, der fik historisk betydning. Sammen med Friedrich Engels skrev han i 1848 "Det Kommunistiske Manifest". Marx opfattede kommunismen som en vision om et tænkt fremtidige samfund.

# data[].attributes.body
Sovjetunionen var en socialistisk stat i det østlige Europa og Asien fra 1922 til 1991. Den ideologi som lå til grund for det politiske system i Sovjetunionen var Marxismen. Sovjetunionen var i næsten 70 år kommunismens og derfor også planøkonomiens højborg med alle produktionsmidler i statens eje. Unionen stod i ideologisk kontrast til vestens kapitalistiske indretning med den frie markedsøkonomi, hvor markedet regulerede sig selv. Ifølge Marxismen skulle samfundet være frit og klasseløst. Selvom idelogien blev knyttet til den type samfund, som fandtes i Sovjetunionen, havde det ikke meget tilfælles med begrebets oprindelige indhold. Eftersom samfundsstrukturen i Sovjetunionen var præget af sociale klasseskel og ulighed.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Marxismen - alle samfund følger samme udvikling

Karl Marx udviklede sammen med Friedrich Engels i midten af 1800-tallet en kommunistisk ideologi, som de mente klargjorde sammenhængen mellem samfundsudviklingen og historien. De mente, at det endelige mål for alle samfund var kommunismen, det vil sige det frie og klasseløse samfund. Marx' og Engels' ideologi blev siden hen kaldt marxisme.

Ifølge marxismen er alle samfund forudbestemt til at følge en bestemt udviklingsvej. Samfundet starter som et primitivt ur-samfund men udvikler sig sidenhen til først et slaveejersamfund, dernæst et feudalsamfund og så et kapitalistisk samfund. Det kapitalistiske samfund vil på et tidspunkt gå over i socialisme, og socialismen vil i sidste ende vil føre til kommunisme.

I hver af de forskellige samfundsformer er der et modsætningsforhold mellem den klasse, som ejer produktionsmidlerne (i det kapitalistiske samfund er dette kapitalisterne, som ejer jorden og fabrikkerne), og den klasse, som kun ejer sin egen arbejdskraft (i det kapitalistiske samfund er dette arbejderne). Samfundsudviklingen er, ifølge marxismen, således en evig kamp mellem modstridende interesser i samfundet, og med mellemrum vil denne kamp udløse en revolution, der vil føre fra en samfundstype til den næste.

Klassekampen driver historien

Det er ifølge marxismen modsætningsforholdet mellem samfundsklasserne (også kaldet klassekampen), der skaber og driver historien fremad. Historien er således til en vis grad forudsigelig - og Marx forudsagde, at man på hans tid stod over for en ny verdensorden, hvor den kendte kapitalistiske samfundform ville blive overvundet af en ny samfundsorden, baseret på kommunisme.

Ifølge Marx' teorier er de økonomiske midler i det kapitalistiske samfund ejet af nogle få mennesker (kapitalisterne), og disse få kan udnytte flertallet (arbejderne), som kun ejer deres egen arbejdskraft. Men så snart samfundsudviklingen når til kommunismen, bliver den private ejendomsret afskaffet. I stedet vil der være fælleseje af de økonomiske midler. Dermed vil alle være lige, og der vil ikke længere være undertrykkelse og uretfærdighed til.

Fra kapitalistisk til kommunistisk samfund

Marismen mener, at det er en forudsætning, at et samfund er kapitalistisk, før det kan blive kommunistisk. Overgangen fra det kapitalistiske til det kommunistiske samfund vil ske ved en revolution, hvor arbejderne tager magten fra kapitalisterne. Men sådan et skifte kan naturligvis ikke gennemføres fra den ene dag til den anden. Således vil det nye samfund efter revolutionen stadig indeholde så mange træk fra det tidligere kapitalistiske samfund, at en overgangsperiode vil være nødvendig. For at sikre udviklingen hen imod et virkeligt kommunistisk samfund indføres proletariatets diktatur. Her undertrykker arbejderne (den nye herskende klasse) de gamle magthavere, og det kapitalistiske samfund, hvor nogle få mennesker ejede de økonomiske midler, erstattes af et socialistisk samfund, hvor de økonomiske midler ejes af samfundet i fællesskab. Først når samfundet har nået dette socialistiske stadie, kan man skabe et ægte, klasseløst kommunistisk samfund.

Lenins udlægning af marxismen

Lenin udviklede i årene op til den russiske revolution i 1917 sin egen fortolkning af Marx' tanker. Han havde tre centrale ideer til, hvordan kommunismen skulle indføres i Sovjetunionen:

kapitalismen kunne kun overvindes gennem en revolution, hvor vold var et nødvendigt middel

en socialistisk revolution var under bestemte forudsætninger mulig i et tilbagestående landbrugssamfund med en lille arbejderklasse som Rusland

det var nødvendigt med et snævert socialistisk parti ledet af en lille elite for at gennemføre revolutionen

Lenins mål var derfor at danne et lille eliteparti, der bestod af marxister, som tilsluttede sig ideen om en hurtigt gennemført og voldelig revolution. Ideen om den voldelige revolution stod i modsætning til Marx, som mente, at revolutionen ville komme helt af sig selv, når samfundet var parat til det. Hvordan revolutionen skulle udføres i praksis, blev en mærkesag for Lenin gennem hele hans politiske karriere, og han holdt fast i, at den russiske revolution var forløber for den verdensrevolution, som ifølge Marx var en forudsætning for den sande socialismes virkeliggørelse. Verdensrevolutionen dækkede over Marx' idé om, at socialistiske revolutioner lynhurtigt ville sprede sig inden for de kapitalistiske samfund, når først revolutionen var gennemført i ét land. Dermed ville alle kapitalistiske lande i løbet af ganske kort tid blive socialistiske, og forudsætningen for en kommunistisk verden ville være til stede.

Lenin tilpasser ideologien til virkeligheden

Lenin tilpassede i høj grad den marxistiske ideologi til den russiske virkelighed, og han brugte blandt andet bønderne under revolutionen. Denne tankegang var i modstrid med den oprindelige marxisme, hvor det var arbejderne i de industrialiserede samfund, der skulle iværksætte revolutionen, ikke bønder. Men Lenins udlægning pasede til den russiske virkelighed, hvor hovedparten af befolkningen bestod af bønder, der levede under usle og utilfredsstillende forhold, og hvor der kun var en meget lille arbejderklasse.

Stalin videreudvikler marxismen

Da Josef Stalin kom til magten i 1928, havde forholdene i Sovjetunionen ændret sig, idet blandt andet arbejderklassen var begyndt at vokse. Men også Stalin måtte tilpasse den marxistisk-leninistiske ideologi til den sovjetiske virkelighed. Han udviklede en række centrale ideer om, hvordan socialismen skulle håndhæves, så kommunismen kunne virkeliggøres i Sovjetunionen:

det var muligt at gennemføre socialisme i ét land

det var nødvendigt at udvide konceptet om en stærkt centraliseret magt

det var nødvendigt med en øget brutalisering for at fjerne oppositionen (hvilket i stor udstrækning betød det samme som at udslette den)

Det var ikke i modstrid med den kommunistiske tankegang, at Sovjetunionen skulle ledes af en centralistisk magt, og at man skulle forsøge at minimere oppositionen. Det var omfanget af den vold, hvormed Stalin efterlevede disse ideer, der var nyt i forhold til tidligere.

Socialisme i ét land

Stalins teori om, at det var muligt at gennemføre socialismen i ét enkelt land, var et afgørende brud med bolsjevikkernes tidligere linje. Han mente, at det var muligt at opbygge socialismen i Sovjetunionen, selv om revolutionen ikke havde spredt sig til andre lande. Stalin tilpassede på den måde sin udlægning af kommunismen til virkeligheden. Denne drejning af marxismen var nødvendig for Stalin, hvis han skulle forsvare socialismen i Sovjetunionen, for det var tydeligt, at revolutionen ikke spredte sig til andre lande. Stalins teori om socialisme i ét land var således en retfærdiggørelse af, at socialismen ikke var slået igennem på verdensplan.

Stalin hævdede naturligvis, at hans ideer var i overensstemmelse med Marx' og Lenins tanker. Men hans idé om socialisme i ét land var langt fra de oprindelige marxistiske tanker om en verdensomspændende socialistisk revolution.

# data[].attributes.attachment_link.description
Den ideologi, som lå til grund for det politiske system i Sovjetunionen, kaldes marxisme-leninisme og bygger især på Karl Marx', Friedrich Engels' og Vladimir Lenins tanker. Marxismen-leninismen blev af bolsjevikkerne i Sovjetunionen betragtet som en videnskabelig sandhed, der kunne forudsige, at verden en dag ville blive kommunistisk - på samme måde, som tyngdeloven kan forudsige, at en sten vil falde til jorden.