# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Co je Gulag XR?

Jedná se o soubor hotových materiálů do hodin, které se zakládají na jedinečných historických a archeologických výzkumech.

Gulag XR přináší do výuky moderních dějin moderní technologie, jako je virtuální a rozšířená realita.

European Memory of the Gulag - eXtended Reality as an Educational Tool ( Evropská paměť Gulagu - rozšířená realita jako vzdělávací pomůcka) - zkráceně Gulag XR.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jedná se o soubor hotových materiálů do hodin, které se zakládají na jedinečných historických a archeologických výzkumech. Gulag XR přináší do výuky moderních dějin moderní technologie, jako je virtuální a rozšířená realita. European Memory of the Gulag - eXtended Reality as an Educational Tool ( Evropská paměť Gulagu - rozšířená realita jako vzdělávací pomůcka) - zkráceně Gulag XR.

# data[].attributes.body
"Pod každým pražcem jedna mrtvola!"

# data[].attributes.attachment_link.title
Imrich Gablech - Pod každým pražcem jedna mrtvola

# data[].attributes.body
https://journeytothegulag.com/cs/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Důležitý film, který vás vezme přímo do nitra země Gulagu. Skupina přátel se vydává na cestu zdokumentovat opuštěný tábor a setká se s pozůstatky jednoho z největších zločinů 20. století. Musí čelit dechberoucí přírodě, sibiřské tajze a řece Jenisej. Jejich emotivní cesta vede k vizualizaci zkušenosti milionů lidí, kteří prošli stalinskými gulagy." Izabella Tabarovsky, Wilson Center „Strhující příběh o dobrodružné cestě české expedice do země Gulagu. A zároveň tísnivý a smutný. Je podivuhodné, že se museli najít zrovna Češi, kteří se dostali až sem do divoké tajgy, aby nám vrátili paměť na strašné epizody ruské minulosti." Sergej Parchomenko, novinář, Echo Moskvy

# data[].attributes.attachment_link.description
„Důležitý film, který vás vezme přímo do nitra země Gulagu. Skupina přátel se vydává na cestu zdokumentovat opuštěný tábor a setká se s pozůstatky jednoho z největších zločinů 20. století. Musí čelit dechberoucí přírodě, sibiřské tajze a řece Jenisej. Jejich emotivní cesta vede k vizualizaci zkušenosti milionů lidí, kteří prošli stalinskými gulagy."

# data[].attributes.body
http://www.gulag.online/?locale=cs&load3d=yes

# data[].attributes.body
http://www.gulag.online/people/filter/cechoslovak?locale=cs

# data[].attributes.body
Vyhledej, co znamená kolchoz?
Vysvětli pojem kolektivizace?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Autor, revidující: Václav Němec, Martin Kohut

Ke konci 20. let Sovětský svaz začal postupně opouštět NEP[1]. Tento odklon urychlila tzv. obilní krize, která propukla v roce 1927 a pokračovala i v následujícím roce. Podstatou krize byla skutečnost, že rolníci odmítali prodávat obilí do výkupních středisek za nízké státní ceny a raději je zkrmovali, protože prodej masa, mléka a technických plodin byl pro ně výhodnější. Aby tuto krizi vyřešili, byli do jednotlivých oblastí SSSR posláni vedoucí funkcionáři, na Sibiři se řešení obilního problému ujal dokonce sám J. V. Stalin. Zavedl domovní prohlídky, zabavování obilí, pokuty, zatýkání a věznění. Rolníci na tento postup odpověděli vzpourami (r. 1929 jich bylo kolem 1300), ty však vedly jen k novým represím, a zemi hrozila kromě hospodářské krize i krize politická.

V politbyru VKS se vytvořila opozice v čele s N. I. Bucharinem, která kritizovala administrativně byrokratické metody, chtěla pokračovat v NEP, zpomalit tempo industrializace a za uvolněné prostředky nakoupit obilí v zahraničí. To však odmítl Stalin. Bucharinova skupina byla ostře kritizována za pravou úchylku (Bucharinova skupina požadovala svobodný obchod a konec regulace ze strany státu jelikož brzdí růst a rozvoj obchodu. Pravá úchylka tedy rozuměj kapitalistické metody ve vedení státu) a její členové byli zbaveni řady vykonávaných funkcí. V dubnu 1929 byl na všesvazové stranické konferenci schválen první pětiletý plán, na jehož vypracování se podíleli Bucharin a Rykov, kteří prosadili posílení investic do zemědělství. Konference přijala i krátkou rezoluci o jednotě strany, podle které se musela Stalinova a Bucharinova skupina dohodnout. To nakonec končí donucením Bucharinovy skupiny odejít z politbyra; z politického života odešli také Křižanovskij a Lunačarskij. V souvislosti s 50. narozeninami J. V. Stalina také začalo pěstování kultu jeho osobnosti.

Klíčovým problémem země byla industrializace. Do začátku první pětiletky sovětský průmysl sice překonal předválečnou úroveň o 32%, ale i přesto Sovětský svaz zůstával agrární zemí, ve které žila většina (80%) obyvatel na venkově. Industrializace se stala nutností, ale lišily se přístupy k ní. Trockého stoupenci prosazovali ve 20. letech superindustrializaci na úkor zemědělství, stoupenci Bucharina také podporovali urychlení industrializace, ale bez narušení ekonomických potřeb zemědělství. J. V. Stalin na konci dvacátých let prosadil rychlý rozvoj těžkého průmyslu s pomocí prostředků z lehkého průmyslu a ze zemědělství. Zvýšil proto úkoly první pětiletky a žádal nereálné - aby byla pětiletka splněna za čtyři roky, v některých odvětvích dokonce ještě dříve.

Stejným způsobem byly stanoveny i nerealizovatelné úkoly pro druhou a třetí pětiletku. Ty totiž vyžadovaly obrovské finanční a materiální prostředky a SSSR se mohl spoléhat jen na mobilizaci vnitřních zdrojů. Nezbytné prostředky byly opatřovány novou daňovou politikou postihující především rolníky. Dále prostřednictvím cenové politiky stát odčerpával prostředky z lehkého průmyslu a využil i finančních úspor obyvatel. Často sahal také ke zvýšení oběživa. To vše mělo za následek pokles hodnoty rublu a následující růst cen.

Zvláštní formou byly tzv. vnitřní půjčky od obyvatelstva, které se stávaly politickými akcemi. Industrializace se projevila rychlým růstem dělnické třídy. Během sovětských pětiletek se 2,7-krát zvýšil počet dělníků. V sovětském průmyslu pracovalo přes osm milionů dělníků, z nichž většina byla dříve rolníky. Nové pracovní síly z venkova byly levnější a zpočátku bylo možno šetřit i na sociálních opatřeních.

I když výsledky pětiletek byly J. V. Stalinem záměrně zveličovány, je pravda, že položily základ industrializace země. V průběhu let 1928 - 1940 bylo vybudováno nebo zrekonstruováno asi 9 000 velkých průmyslových závodů, změnila se celková struktura sovětského průmyslu a Sovětský svaz se osvobozoval ze závislosti na zahraničním trhu.

Kolektivizace úplně změnila sovětskou vesnici. V jejím průběhu se vytvořily dva nové typy zemědělských podniků, a to sovchoz jako státní forma zemědělského hospodářství, která měla sloužit jako vzor uplatňování vědeckotechnických znalostí pro kolektivní formu - kolchoz. V obou případech šlo o velké zemědělské podniky, ve kterých pracovalo obyvatelstvo jedné i více vesnic (s výběrem jedné jako střediskové), v průměru kolem 200 - 300 rodin, které vlastní obživu získávaly z malých domácích hospodářství. Sovchozy a kolchozy byly budovány jako soběstačná společenství s vlastní školou, lékařskými a sociálními středisky, obchody, sklady apod. Mechanizaci zemědělské výroby zajišťovala strojně traktorová střediska. Každý kolchoz a sovchoz měl vlastní agronomy, zootechniky, mechanizátory, veterináře a jiné specialisty. Nová organizace zemědělské výroby přinášela své výsledky postupně, jak se rozvíjela ostatní odvětví národního hospodářství. Počátky kolektivizace vedly ke značnému snížení zemědělské produkce, v letech 1929 - 1935 musel být dokonce zaveden přídělový systém a v některých oblastech se objevil i hlad. Teprve koncem 30. let počala zemědělská výroba poněkud stoupat. V té době bylo kolektivizováno již 98 % všech rolnických hospodářství. Zakládání kolchozů se neobešlo bez hrubého nátlaku a násilí. Nezákonně bylo postiženo asi 20% rolníků odmítajících vstup do kolchozů. Tito rolníci byli vystěhováni do jiných oblastí a řada z nich poslána do pracovních táborů.

Administrativně byrokratický systém brzy vytvořil vlastní strukturu v čele s politickým vedením, aparátem a bezprostředními vykonavateli pokynů a příkazů. Jednosměrný tlak shora vedl k formálnímu hlášení splněných úkolů, a tak těsně před 2. světovou válkou před 70% okresních tajemníků, 40% krajských a oblastních, kteří měli pouze základní vzdělání, se omezovalo na plnění instrukcí shora. Celková kulturní úroveň obyvatel byla nízká, v té době bylo v SSSR asi 20% obyvatel negramotných. Přežitky a iluze, nedostatek veřejné kontroly a propaganda, to vše pomáhalo upevňovat moc stalinského byrokratického aparátu a umožňovalo mu vypořádat se tvrdě s každým odporem.

Represe se postupně rozrůstaly a postihovaly celé skupiny specialistů tzv. staré školy - inženýrů, agronomů, ekonomů aj. Do začátku 30. let byly represe vedeny pod praporem boje proti třídnímu nepříteli - proti kulakům, stoupencům NEP a buržoazním specialistům. Od roku 1934 dostávaly represe masový charakter a v daleko větší míře se týkaly i samotné strany. K rozpoutání této vlny represí vedlo bezprostřední zavraždění Sergeje Mironoviče Kirova, člena politbyra a tajemníka ústředního výboru, který se ve skutečnosti stal obětí stalinského teroru. Policie byla reorganizována a procedura trestního řízení zjednodušena. Rozsudky byly většinou předem připraveny. Represe zasáhla i nejvyšší funkcionáře strany a nakonec i samotné náčelníky tajné policie G. G. Jagodu a N. I. Ježova. Z patnácti členů první sovětské vlády kromě Lenina a Stalina pouze tři zemřeli přirozenou smrtí. Ostatní byli prohlášeni za nepřátele lidu a odsouzeni k smrti.

Sovětská společnost dostala dvojí tvář: tragickou, s miliony lidí v pracovních táborech, a budovatelskou, s miliony lidí přetvářejících sovětskou společnost. Výrazem tohoto velkého paradoxu byla ústava z roku 1936. Ústava proklamovala občanská práva a svobody, vyhlašovala nedotknutelnost osobní svobody, nepřípustnost trestů bez soudů, zakazovala tajné seznamy aj. Měla prohloubit demokratický charakter sovětské společnosti. Obnovovala systém všeobecných, přímých a tajných voleb, rušila omezení práv občanů z třídních důvodů, zakotvila sociální a hospodářská práva. Na přípravě a vydání ústavy z roku 1936 se podílela řada předních odborníků, mezi nimi i Bucharin. Práce osobně řídil Stalin, který na jedné straně formálně souhlasil s demokratizací společnosti, na straně druhé současně rozvíjel tezi o zostřování třídního boje a nepřátelích ve straně.

V letech 1935 - 1938 se konala v SSSR řada politických procesů, v nichž se Stalin zbavil svých protivníků, mezi nimi i Bucharina a jeho stoupenců. Proti byrokratickému centralismu spojenému s výrazným porušováním lidských práv vznikal ve straně i ve společnosti stále větší odpor. Už na XVII. sjezdu VKS v roce 1934 hlasovalo proti Stalinovi kolem 300 delegátů, opozice však byla roztříštěná, neorganizovaná, což pomáhalo Stalinovi udržet se u moci.

# data[].attributes.attachment_link.description
Autor, revidující: Václav Němec, Martin Kohut Ke konci 20. let Sovětský svaz začal postupně opouštět NEP[1]. Tento odklon urychlila tzv. obilní krize, která propukla v roce 1927 a pokračovala i v následujícím roce. Podstatou krize byla skutečnost, že rolníci odmítali prodávat obilí do výkupních středisek za nízké státní ceny a raději je zkrmovali, protože prodej masa, mléka a technických plodin byl pro ně výhodnější.

# data[].attributes.body
https://www.pametnaroda.cz/cs/magazin/stalo-se/zemrel-stalin-vsichni-museli-truchlit-kondolovat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Po celé zemi, na všech budovách musely být vyvěšeny na půl žerdi státní a rudé prapory potažené černým flórem. Ve výkladních skříních nesmělo být nic jiného než portrét J. V. Stalina ve smuteční úpravě, Stalinova busta a odkazy na jeho dílo.

Když 5. března 1953 zemřel nečekaně sovětský diktátor Josif Vissarionovič Stalin odpovědný za smrt až 27 milionů lidí, vyhlásilo vedení KSČ po vzoru Moskvy celostátní smutek.

Všichni obyvatelé včetně školou povinných dětí museli vyjádřit soustrast nad úmrtím Stalina podepsáním kondolenčních archů. Mladý dirigent a skladatel Jan Kasal sloužil v té době povinnou vojenskou službu a kondolenci odmítl podepsat:

„Byli jsme svoláni do velkého sálu. Každý se osobně musel dostavit ke stolu, kde seděla komise, a podepsat. Když jsem tam přišel, řekl jsem: ‚Já to podepíšu za jedné podmínky, že v kondolenčním listu bude také jmenován Sergej Prokofjev, světový skladatel a klavírista...'"

Zavládlo zděšení. Sergej Prokofjev zemřel ve stejný den jako Stalin, od roku 1948 byl ale v nemilosti komunistů jako dekadentní skladatel a mnohá jeho díla se v SSSR nesměla hrát. Jan Kasal popsal, jak zareagovali přítomní soudruzi: ‚Co si to dovolujete! Vy jste urazil armádu! Vy jste urazil Sovětský svaz! Vy jste urazil dělnickou třídu! Varujeme vás, okamžitě to podepíšete, nebo bude zle.'

Odmítnutí podpisu v kondolenční knize stačilo na vznesení obvinění z rozvracení armády, Jan Kasal musel před soud. „Nakonec mě ale osvobodili, v okamžik vynesení rozsudku mi totiž přišel telegram o narození syna. Asi to soudce dojalo, nevím." Po návratu z vojny nemohl sehnat práci v oboru, dělal stavebního dělníka bourače ve Vokovicích a přivydělával si hraním na varhany ve strašnickém krematoriu.

A za devět dní znovu

Vyhlášení celostátního smutku vešlo v platnost vládním prohlášením ze dne 6. března 1953 a platilo do 14. března. V ten den ale zemřel československý prezident Klement Gottwald, takže byl celostátní smutek prodloužen do 19. března.

Smuteční úprava výloh a veřejných míst zůstala, jen se vyměnil portrét zemřelého státníka. Na úřad vlády a ÚV KSČ opět začaly proudit telegramy a dopisy s projevy soustrastí a kondolenční knihy s podpisy všech obyvatel.

Jana Pikousová chodila v té době do druhé třídy v Liberci a nikdy nezapomene, jak těžké bylo se podepisovat násadkovými pery se zkřivenými nožičkami. „Podepisovat se takovými pery, když se psát teprve učíte, bylo příšerné. A za devět dnů zemřel Gottwald a znovu jsme museli těmi rozskřípanými pery podepisovat kondolenční listiny."

Stalinova éra teroru

Stalin se stal neomezeným vládcem Sovětského svazu po smrti Vladimíra Iljiče Lenina, kdy nemilosrdně zlikvidoval konkurenty v komunistické straně a potenciální nepřátele. Rozšířil pravomoci tajné komunistické policie a systém koncentračních a pracovních táborů pro nepohodlné občany, tvz. gulagů, který začal být budován už za Lenina.

Před Stalinovou smrtí existovalo přibližně 200 gulagů, umístěných zejména na Sibiři, Dálném východě a v Arktidě, ve kterých otrocky pracovalo téměř 13 milionů lidí. V době 2. světové války do nich byli zavírání i desetitisíce československých občanů, kteří uprchli před nacistickou okupací do Polska, jehož východní část připadla po uzavření paktu Molotov-Ribbentrop Sovětskému svazu.

Ve třicátých letech nechal popravovat i členy komunistické strany s cílem odstranit zbývající oponenty a získat neomezenou moc. V době vrcholu tzv. Velké čistky (1936-1938), někdy nazývané i jako Velký teror, vyslechl rozsudek smrti v inscenovaných procesech minimálně milión lidí, včetně 1200 Čechoslováků.

Milióny obětí si vyžádala násilná kolektivizace sovětského zemědělství, a to zejména na Ukrajině, kde Moskva přikázala v roce 1931 vybrat stejné množství zrna jako v předchozím roce, i když byla úroda o 20 procent nižší. Stalin poslal do vesnic vojsko a policii, které zabraly i zásoby osení na následující rok, což mělo za následek nedozírnou katastrofu. Na jaře a v létě roku 1933 hlady umíraly celé vesnice, hladomor na Ukrajině si vyžádal od 3.3 do 7.5 miliónů obětí.

Stalin kolem sebe zároveň budoval kult osobnosti. Změnil si jméno z gruzínského Džugašvili na Stalin, což rusky znamená "Muž z oceli". Města byla přejmenována na jeho počest, sovětské historické knihy přepisovány, aby mu přiřkly významnější roli v bolševické revoluci. Sovětští umělci ho lichotivě zobrazovali v literatuře, výtvarném umění a hudbě.

S věkem se Stalin neměnil. Dál krvavě potlačoval veškerý nesouhlas a vyžadoval stejný postup i v zemích, které po válce spadaly do sféry vlivu SSSR, včetně Československa, kde museli komunisté popravovat po sovětském vzoru nepřátele z vlastních řad.

Ze smrti vinili Židy

V posledních měsících svého života se stával stále více paranoidní a nechal uvěznit své lékaře židovského původu, které vinil ze zhoršování svého zdravotního stavu a spiknutí. V polovině února 1953 odjel na svou daču v Kuncevu u Moskvy, kde ho ranila mrtvice. Bylo mu 74 let.

Taťána Kohoutová vzpomínala pro Paměť národa, jak se po smrti Stalina bála jít do školy kvůli svému židovskému původu:

Oba státníci byli po pečlivě zrežírovaných pohřbech nabalzamováni a vystaveni: Stalin v Leninově mauzoleu v Moskvě, Gottwald v Národním památníku na pražském Vítkově. Po odhalení Stalinova kultu osobnosti jejich těla zmizela.

Stalinovy ostatky byly v noci z 31. října na 1. listopadu 1961 vyneseny a pohřbeny u Kremelské zdi v rakvi zalité betonem, aby se zabránilo další manipulaci s tělem. Gottwaldovo tělo putovalo do krematoria, v perfektním stavu navzdory mýtu o špatně provedené balzamaci, který šířili sami komunisté.

Vzpomínky pamětníků uvedené v tomto článku pocházejí ze sbírky Paměť národa, kterou spravuje obecně prospěšná společnost Post Bellum díky podpoře soukromých dárců. Podpořit ji můžete i Vy. Více na www.pametnaroda.cz. Děkujeme!

# data[].attributes.attachment_link.title
Zemřel Stalin, všichni museli truchlit a kondolovat | Paměť národa

# data[].attributes.attachment_link.description
Po celé zemi, na všech budovách musely být vyvěšeny na půl žerdi státní a rudé prapory potažené černým flórem. Ve výkladních skříních nesmělo být nic jiného než portrét J. V. Stalina ve smuteční úpravě, Stalinova busta a odkazy na jeho dílo.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
European Network Remembrance and Solidarity

# data[].attributes.body
Co o ní víte?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gulag ( rusky: Glavnoje upravlenije lagerej, ГУЛаг, Главное управление исправительно-трудовых лагерей, česky: Hlavní správa nápravně-pracovních táborů) byl jedním z oddělení lidového komisariátu vnitřních záležitostí ( NKVD, ministerstva vnitra) Sovětského svazu řídící a spravující systém pracovních a koncentračních táborů SSSR, který začal být budován za Lenina (1919) na samém počátku Sovětského svazu a byl rozšířen za Stalinovy vlády.

Správa byla i s tábory samotnými oficiálně zrušena v lednu 1960, ve skutečnosti ovšem tábory (pod jiným jménem, většinou s méně krutým režimem a někdy i na jiných místech) existovaly až do konce komunistického režimu. Slovo gulag se posléze přeneseně používalo pro označení sítě táborů nebo i jednotlivých táborů pod správou této instituce.

Dle Rady Lidových komisařů SSSR ( rusky Совет народных комиссаров СССР) ze dne 7. dubna 1930 je „ úkolem nápravně-pracovních táborů ochrana společnosti před sociálně zvláštně nebezpečnými zločinci prostřednictvím jejich izolace spojené se společensky prospěšnou prací ".

Během celé existence SSSR vzniklo nejméně 476 táborových komplexů, v nichž byly sdruženy tisíce táborů. Na rozdíl od německých vyhlazovacích táborů Gulag představoval spíše tábory produkující otrockou práci, jeho hlavním úkolem byla těžba surovin a stavba náročných projektů ( Bělomořsko-baltský kanál). Projekt pracovních táborů po celém severu země vypracoval v roce 1929 Naftalij Frenkel, který návrh osobně předložil Stalinovi a získal jeho souhlas.

Podmínky v různých táborech byly dost různorodé a měnily se i v čase. Vzhledem k relativní organizační volnosti a moci táborových velitelů (kterou jim NKVD poskytoval) záleželo na tom, kdo byl táborovým velitelem - zda racionálně a „liberálněji" myslící velitel, nebo „krvelačný sadista". Některá místa skutečně představovala tábory smrti, která přicházela zpravidla v důsledku nemoci, odepření lékařské péče, umrznutí, případně hladu. Vězni v táborech museli nezřídka pracovat až 16 hodin denně či dokonce více s minimem stravy, bez patřičného nářadí, bez zkušeností a za daných podmínek s nesplnitelnými normami. Kdo normu nesplnil, často nedostal svůj už tak hubený příděl jídla (nebo mu byl ještě zmenšen). Dozorci si leckdy beztrestně dělali s vězni, co chtěli (jedinou podmínkou bylo, aby příliš výrazně neklesla produkce). Často se pracovalo v mrazu bez patřičného oblečení. Existovalo ale i něco málo táborů, kde se žilo relativně dobře, např. pro některé klíčové vědce, kteří měli i v těchto podmínkách bádat.

Jen v období Stalinovy vlády (1929-1953) prošlo tábory gulagu nejméně 8 miliónů lidí. Někdy se k nim připočítávají i lidé žijící ve vyhnanství (minimálně 6 miliónů lidí), ti však nežili v táborech a jejich životní podmínky byly zpravidla lepší. Vrchol éry gulagu přišel na přelomu 40. a 50. let. Podle odhadů amerického historika R. Conquesta dosáhl počet lidí v táborech v roce 1948 asi 10 milionů a v roce 1952, těsně před Stalinovou smrtí, téměř 13 milionů. Na konci Stalinovy éry existovalo přibližně 200 táborů nucených prací, umístěných zejména na Sibiři, Dálném východě a v Arktidě.

Gulag nebyl určen jen pro občany SSSR, ale ocitli se zde lidé mnoha dalších národností. Hned po rozdělení Polska mezi Sovětským svazem a hitlerovským Německem v roce 1939 docházelo k masovým deportacím Poláků, jež se ocitli na územích okupovaných Sovětským svazem, ale také představitelů dalších národů (Bělorusů a Ukrajinců), kteří de iure nebyli občany SSSR. Když Rudá armáda vytlačila z Maďarska vojska Třetí říše, započal transport představitelů elit i dalších práceschopných osob do Gulagů (zde již byla řada válečných zajatců). Z Budapešti byl do Gulagu odvlečen též švédský diplomat Raoul Wallenberg, který za války zachránil životy odhadem 100 000 Židů. Celkově bylo do Gulagů odvlečeno přibližně 300 000 Maďarů, přičemž polovina z nich se nevrátila zpět. Maďarská lidová republika však na navrátilce pohlížela krajně nedůvěřivě, a tak se stali cílem častých represí. Jako pravděpodobně poslední maďarský vězeň Gulagu se v roce 2000 vrátil (po 53 letech), původně válečný zajatec z druhé světové války, András Toma. Do gulagu se dostalo také mnoho z více než 4 000 Finů, zajatých během Zimní a pokračovací války se SSSR. Mezi cizince v gulagu patřili i Čechoslováci jako například Sergej Vojcechovský, Jan Plovajko nebo Imrich Gablech.

Oproti obecnému povědomí se politici a novináři západu o systému sovětských pracovních táborů dozvěděli již na přelomu 20. a 30. let 20. století a otevřeně o něm psali. Obecnou veřejnost však tato fakta příliš nezaujala, navíc Sovětskému svazu se pomocí dovedných zastíracích manévrů a propagandistických tahů podařilo vzbudit dojem, že většinu pracovních táborů zrušil (ačkoliv ve skutečnosti počet táborů i vězňů strmě rostl). Nové podrobnější informace se svět začal dozvídat až v době Chruščovova tání koncem 50. let. Všeobecně známé se staly až po vydání děl ruského disidenta Alexandra Solženicyna.

Josef Martin Bauer, Kam až mě nohy donesou (česky 1994, 2011; zfilmováno jako Bílé peklo) - příběh německého vojáka jako zajatce v sovětském pracovním lágru na Sibiří a jeho následného útěku

Fritz Blankenhorn, A nebylo návratu (česky 2004) - příběh německého zajatce v sovětském pracovním lágru

Jevgenija Ginzburgová, Strmá cesta (česky 1992) - zatčeni mladé sovětské komunistky, obvinění a léta v Gulagu až po rehabilitaci

Karel Goliath, Zápisky ze stalinských koncentráků: Výběr ze vzpomínek a studií - příběh českého právníka, historika a spisovatele, vězněného v gulagu v letech 1939 až 1955

Ján Košút, Cez červený očistec (Bratislava 1995, 2009)

Jiří Svetozar Kupka, Krvavé jahody (2007, 2008, 2016) - smyšlený příběh Věry Sosnarové, kterou NKVD podle jejích slov odvlekla do gulagu

Karlo Štajner, 7 000 dní na Sibiři (1971 Jugoslávie; česky 1991, 2008, 2011)

Literatura

APPLEBAUM, Anne. Gulag. [s.l.]: BETA Dobrovský, 2004. . S. 608. (česky) - autorka byla za knihu v roce 2004 oceněna Pullitzerovou cenou

BYSTROV, Vladimír. Průvodce říší zla, Academia 2007, 748 str.,

KUPKA, Jiří S. Krvavé jahody. [s.l.]: Mladá fronta, 2007. . S. 205. (česky)

POLIŠENSKÁ, Milada. Čechoslováci v Gulagu a československá diplomacie 1945-1953. Praha, Bratislava: Libri, 2006. . S. 512. (česky)

SOLŽENICYN, Alexandr, Souostroví Gulag (1973 v zahraničí; česky 1990, Academia 2011)

Související články

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Gulag ( rusky: Glavnoje upravlenije lagerej, ГУЛаг, Главное управление исправительно-трудовых лагерей, česky: Hlavní správa nápravně-pracovních táborů) byl jedním z oddělení lidového komisariátu vnitřních záležitostí ( NKVD, ministerstva vnitra) Sovětského svazu řídící a spravující systém pracovních a koncentračních táborů SSSR, který začal být budován za Lenina (1919) na samém počátku Sovětského svazu a byl rozšířen za Stalinovy vlády.

# data[].attributes.attachment_link.description
Informace o perzekucích Čechů a čs. občanů v SSSR

# data[].attributes.attachment_link.title
Karel Vaš: Vzpomínky na gulag - ČT edu - Česká televize

# data[].attributes.attachment_link.description
Vzpomínky komunisty Karla Vaše na zatčení a umístění do gulagu.

# data[].attributes.headline
Proč bych nechtěl(a) žít v Sovětském svazu?

# data[].attributes.subject
Proč bych nechtěl(a) žít v Sovětském svazu?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
V den revoluce, jež si kladla za cíl svrhnout carský režim a která vešla do československých učebnic jako Velká říjnová socialistická revoluce, nebyla carská rodina pohromadě. Zatímco car Nikolaj II. pobýval v Mohylevě, carevna Alexandra Fjodorovna Hesenská a potomci se nacházeli v Carském sele. V mohylevském hlavním stanu car přijímal zprávy o bouřících se dělnících a plánoval další strategie, jak čelit blížícím se bouřím. 10. března mu posel doručil telegram oznamující stávku dělníků a bylo jasné, že se situace přiostřuje. 11. března se car dozvěděl, že vojáci se přidávají na stranu dělníků a zatýkají své nadřízené důstojníky, což se rovná zradě. Pokud by se situace vyvinula ve prospěch carské rodiny, riskovali by vojáci vojenský soud a trest smrti.

Dnes už historie VŘSR opět pomalu upadá v zapomnění a země, kterou vynesla mezi velmoci, tedy po ní vzniknuvší Sovětský svaz, už neexistuje. SSSR se zpět metamorfovala v Rusko a komunistický režim sovětského vzoru má po světě stále miliony příznivců. V roce 1917 revoluce zvítězila a car s rodinou se stal zajatcem vítězů - nového bolševického režimu.

Důvodem pro likvidaci cara byl samotná jeho existence. Dokud bude Nikolaj II a jeho potomci naživu, mohou se jeho příznivci ukájet nadějí po návratu cara a starých pořádků a aktivně v tomto smyslu vyvíjet protisovětskou činnost.

Carův přesun do Jekatěrinburgu

Cara s rodinou do města dopravili vlakem na jaře roku 1918. V té době tam byl dislokován zvláštní železniční oddíl v čele s rolníkem Parfenijem Titovičem Samochvalovem, který v obvodu železniční trati prováděl popravy zastřelením. Samochvalov sloužil mimo jiné jako řidič v sovětské garáži a dostal za úkol odvézt nejdůležitější členy carské rodiny do Ipatievova domu, kde byli později zavražděni. V době příjezdu cara oslovoval sovětský komisař Goločenkin tohoto kdysi nejvyššího muže země „občane Romanove" - čímž chtěl dát najevo, že carovi nepřísluší ani hodnosti ani tituly a vlastně ani majetek. "Nakonec zůstal s carskou rodinou jen doktor Botkin, kuchař Charitonov, sluha Trupp, kuchařský učedník Leonid Sědněva a pokojská Demidová," píše vyšetřovatel N. A. Sokolov v beletrizovaném vyšetřovacím spisu.

Jekatěrinburg

„2 5. července 1918 byl Jekatěrinburg, kde byla vězněna carská rodina, dobyt sibiřskou armádou a Čechy," píše N. A. Sokolov v knize Zavraždění carské rodiny, což jsou vlastně sebrané dokumenty a vyšetřovací spis člověka, který měl na starosti vyšetřit hromadnou vraždu spáchanou na příkaz sovětského velení. Sám Sokolov v předmluvě píše: „ Bylo mě osudem určeno vyšetřovati případ úkladné vraždy cara Nikolaje II. a jeho rodiny." Zmínka o Češích je jen narážkou na československé legie, které se proslavily postupem přes Sibiř až k Bajkalu, odkud se složitou cestou dostávali zpět do své domoviny.

Dům zvláštního určení

Ipatievův dům, jež se stal vězením carské rodiny, stál na rohu Vozněsenské třídy a Vozněsenské uličky přibližně ve středu města. Zároveň v něm sídlila vojenská stráž a velitelství. Dům byl mezi Sověty obeznámenými se situací nazýván „domem zvláštního určení" a jeho vězni se stali prostě „obyvateli". Mluvíme-li o carské rodině, tak se jednalo nejen o Nikolaje II s manželkou, ale i o jeho 4 dcery Olgu, Taťánu, Marii a Anastázii a maličkého „nástupce trůnu" Alexeje. Podařilo se dohledat jména všech strážných, kteří v té době měl na starost carovu „bezpečnost", mimo jiné po sobě nechali vizitky v podobě do zdí vyškrábaných nápisů a jmen.

Poprava

Zavraždění carské rodiny, to znamená cara Mikuláše II (civilním jménem Nikolaj Romanov), carevny a jejich dětí, se odehrálo v noci ze 16. na 17. července roku 1918 ve sklepě Ipatijevova domu v ruském Jekatěrinburgu. Spolu s nimi byl trest smrti vynesen i nad jejich nejbližším, výše vyjmenovaným služebnictvem, které se rozhodlo následovat cara do exilu.

Kolem půlnoci ze 16. na 17. července 1918 velitel „domu pro zvláštní účely" Jakov Jurovskij nařídil lékaři Romanovců, doktoru Evženu Botkinovi, probudit spící rodinu a požádat je, aby se oblékli pod záminkou, že rodina bude přesunuta na bezpečnější místo kvůli hrozícímu chaosu v Jekatěrinburgu. Důvod této lži byl jasný - nesměla vzniknout panika a křik, který by na chystanou vraždu mohl upozornit, byť by asi zvenčí nikdo carovi na pomoc nepřišel - dům byl hlídán ozbrojenou stráží. Všichni odsouzení se přesunuli do sklepní místnosti pod záminkou, že nákladní automobil, který je má převézt, ještě nedorazil.

Podle Ivana Plotnikova, profesora historie na Uralské státní univerzitě A. M. Gorkého, se zúčastnili popravy: Jakov Jurovskij, G. P. Nikulin, M. A. Medvěděv (Kudrin), P. Jermakov, S. P. Vaganov, A. G. Kabanov, P. S. Medvěděv, V. N. Nětrebin a J. M. Celms. Velitel domu Jurovskij přečetl nahlas rozkaz výkonného výboru: „ Nikolaji Alexandroviči, vzhledem k tomu, že vaši příbuzní nadále pokračují v útoku na sovětské Rusko, Výkonný výbor Uralu se rozhodl vás popravit," a vzápětí pistolí cara zastřelil.

Popravčí četa začala do odsouzenců chaoticky střílet, což dokazují kulky porůznu nalezené ve zdech. Sklep se naplnil kouřem z divoké střelby, zatímco popravení už leželi na zemi. Kvůli vyvětrání jeden ze členů tajné policie otevřel dveře, když tu se ukázalo, že některé z žen ještě žijí. Kulky totiž nepronikly skrz diamanty všité do šatů. Aby byla vražda dokonána, ubodal je bajonetem bolševik Pjotr Jermakov. Ke střelbě nesáhl ze strachu, že by se rachot střelby nesl otevřenými dveřmi ven.

Vyšetřování

Následně sice došlo k vyšetřování, byly odebrány vzorky ze sklepa Ipatievova domu, aby se zjistily stopy krve a byly vypracovány znalecké posudky, které se pokusily podle nalezených střel určit typ zbraně. Často se (u jednotlivých střel) kloní k názoru, že šlo a pistole typu Nagan (správně Nagant), oblíbené zbraně sovětských důstojníků a tajné police. V carské armádě byly revolvery Nagant s dvoučinným (pro důstojníky) a jednočinným (pro mužstvo) bicím a spoušťovým ústrojím velmi populární. U dvoučinného revolveru se před výstřelem po stisknutí spouště bicí kohout natáhl automaticky. Důvodem, proč mužstvo fasovalo jednočinnou zbraň byl jednoduchý: cílem bylo zabránit plýtvání střelivem při rychlé palbě.

Podle některých sovětských zdrojů byla poprava vykonána z obavy, aby cara neosvobodily blížící se československé jednotky legionářů, podle jiných šlo o svévolné rozhodnutí Uralského výboru a další historici se kloní k tomu, že šlo o přímý Leninův rozkaz. Cílem bylo nenechat naživu živoucí symbol bývalého režimu a ikonu Ruska, které se revolucí proměnilo v Sovětský svaz.

Text: Topi Pigula

# data[].attributes.attachment_link.title
Vyvraždění carské rodiny - skutečný příběh konce carského Ruska

# data[].attributes.attachment_link.description
V den revoluce, jež si kladla za cíl svrhnout carský režim a která vešla do československých učebnic jako Velká říjnová socialistická revoluce, nebyla carská rodina pohromadě. Zatímco car Nikolaj II. pobýval v Mohylevě, carevna Alexandra Fjodorovna Hesenská a potomci se nacházeli v Carském sele.

# data[].attributes.body
Zkuste zjistit, co tahle číselná řada znamená a co nejvíce informací o ní...

Vaše odpovědi vkládejte do komentářů.