# data[].attributes.headline
פעילות סביב מגדל המים

# data[].attributes.subject
פעילות סביב מגדל המים

# data[].attributes.body
ביוזמתה של יעל ביתן נבחר מיקום חשוב ומרכזי בעיר הקשור להקמת העיר.
למידה חוץ כיתתית תוך שימוש בברקודים המכילים מידע.

# data[].attributes.headline
ערכים אישיים 

# data[].attributes.subject
ערכים אישיים 

# data[].attributes.headline
הדברים החשובים באמת

# data[].attributes.subject
הדברים החשובים באמת

# data[].attributes.headline
הגיע הזמן להכיר בעשייה הציונית של עיירות הפיתוח

# data[].attributes.subject
הגיע הזמן להכיר בעשייה הציונית של עיירות הפיתוח

# data[].attributes.headline
עיירת פיתוח - ויקיפדיה

# data[].attributes.subject
עיירת פיתוח - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
השיכון הראשון בכרמיאל

בית הספר בשדרות ב-1953

עיירת פיתוח היא יישוב עירוני ( עיירה או עיר) שהוקם באזורי ה פריפריה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 במטרה לפזר את האוכלוסייה, שהורכבה בעיקר מ עולים חדשים, בכל רחבי מדינת ישראל. רוב עיירות הפיתוח נבנו ב גליל וב נגב, שהיו אזורים דלילי אוכלוסין לעומת אזור המרכז ו ירושלים.

לאחר קום המדינה הגיעו ארצה מאות אלפי עולים חדשים שהציבו בפני מדינת ישראל הצעירה את האתגר לדאוג להם לרווחתם, לקורת גג ולמזון.

עת הוקמה המדינה רוכזה רוב ההתיישבות היהודית בארץ בערים הגדולות, תל אביב, ירושלים ו חיפה. כך למשל בעת הכרזת המדינה כ-40% מתושבי הארץ היהודים גרו בתל אביב. מצב זה הוביל לבעיות כמו צפיפות אוכלוסין ופגיעה ב רמת החיים. הגעתם של המוני העולים בשנים לאחר קום המדינה הביאה לחשש שללא תכנון, ריכוז האוכלוסייה בערים הגדולות יחריף. ולא היה רצוי לקלוט את כולם בערים הגדולות ובכלל במרכז הארץ.

ילדי בית הספר בבית שאן בשנות ה-60

צורך כלכלי - פיזור האוכלוסין בישראל היה כאמור בראשית הדרך בלתי מאוזן, כשרוב התושבים התרכזו בערים הגדולות במרכז ומיעוטם בהתיישבות כפרית בפריפריה. עיירות הפיתוח נועדו ליצור גושי התיישבות גדולים ומבוססים יותר בפריפריה ולשמש כמרכזי שירותים וסחר וכעין "מתווכים" בין הפריפריה למרכז. עובדי הכפיים שמילאו את עיירות הפיתוח נועדו לעבוד בחקלאות שבסביבתם, דבר שהיה יעד מרכזי במדינה באותן שנים, ובנוסף, תוכנן שהם ישולבו כפועלים במפעלים, שינצלו את המשאבים המקומיים, כמו מחצבים וחומרי גלם בנגב, ותיירות ונופש בצפון.

צורך ביטחוני - גושי ההתיישבות נרחבים בפריפריה נועדו לשמור על גבולות המדינה באמצעות נוכחות בולטת של אזרחים. דבר זה נבע מתפיסת "ההגנה המרחבית" ששלטה אז, שצידדה בגיוס מהיר של האוכלוסייה המקומית כדי להגן על סביבתה, וכן מהפחד מפני פגיעה ביטחונית ניכרת על ידי הפצצת ריכוזי אוכלוסייה צפופים בערים גדולות.

קריית שמונה, 1964

בשנת 1951 הוכנה תוכנית אב ממשלתית רחבה שנועדה לפתור את הבעיה ובעיות התיישבותיות נוספות, בהנהגת אריה שרון, מנהל אגף התכנון ב משרד ראש הממשלה. התכנית שנקראה על שמו תוכנית שרון הציעה לפזר את אוכלוסיית העולים באופן מבוקר ב-24 מחוזות מוגדרים בכל רחבי הארץ, כך שהאוכלוסייה בערים הגדולות תוסיף להוות כ-45% מהאוכלוסייה העירונית, בעוד ש-55% הנותרים יופנו לערים בגודל בינוני ו עיירות. כך נהגה רעיון שזכה מאוחר יותר לשם "עיירות הפיתוח", שהיה מעין גרסה ישראלית של רעיון "העיר החדשה" (New Town) שהונהג באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.

"העיר החדשה" הייתה מדיניות אירופאית של פיזור אוכלוסין מערים צפופות, שנועדה לשפר את תנאי המגורים ב מטרופולין בערים וגם להחיות את האזורים ה כפריים שעקב המהפכה התעשייתית ירדה איכות החיים בהם. מתכנני עיירות הפיתוח הושפעו מאוד מעקרונות הרעיון האירופאי, אולם עיירות הפיתוח בארץ היו שונות ממקבילותיהן באירופה, בעיקר בשל מטרתן הראשונית. "הערים החדשות", כלומר העיירות באזור הכפרי באירופה, הוקמו לרוב מסיבות כלכליות ובכדי לדלל את המגורים בערים, בעוד שבישראל הצעירה נבע הדבר גם מהצורך למצוא מקום מגורים למספר עצום של אנשים שהגיעו זה עתה מה תפוצות, חלקם ניצולי שואה ועולים מארצות האסלאם וכן מהצורך להגביר את הנוכחות היהודית באזורים שונים בארץ. זרם העולים היה כה גדול עד כי בשנים הראשונות לקום המדינה האוכלוסייה הכפילה את עצמה, ובהיעדר משאבים המדינה הייתה חייבת למצוא פתרון מהיר וזול לשיכון העולים. הפתרונות הראשוניים, מחנות עולים ומעברות, היו זמניים. רובם שכנו במרכז הארץ. תוכנית שרון תכננה שמגורי הקבע של אותם עולים לא יהיו במרכז הארץ הצפוף אלא ביישובים חקלאיים ובערים חדשות.

תוכנית "העיר החדשה" של ישראל זכתה לתהודה בעולם, בעיקר במדינות שהנהיגו תוכנית דומה. אנה לואיז סטרונג, עיתונאית ופעילה חברתית אמריקאית סיקרה בהתלהבות את הקמת העיירות בישראל ואף המליצה לפעול באופן דומה בארצות הברית:

"האנשים בישראל ניחנים ברבות מן התכונות הטובות של החלוצים שלנו: אופטימיות, חיוניות, אומץ ועוצמה. הביטחון העצמי שלהם והאמונה בארצם ובעתידה מזכירים את הרוח שאיבדנו [...] הם לקחו קרקע צחיחה שאינה מאירה פנים לאורח, קרקע מפגרת ובה אוכלוסייה דלילה, ובעזרת משאבים של מוח וכסף הפכו את הארץ הזאת למשק יצרני [...] ישראל בנתה ואכלסה שורה של עיירות חדשות מאשדוד, עם אוכלוסייה צפויה של 350,000 נפש, ועד לעיירות קטנות רבות בעלות אופי כפרי."

מצפה רמון ב-1957

גרעינים של כמה עשרות משפחות, בעיקר מארצות ה אסלאם, נשלחו ביחד אל הערים החדשות, כדי ליצור תשתית אנושית ראשונית שעליה תיבנה בהמשך העיירה כולה. התכנית לטווח ארוך הייתה לפתח ולהגדיל את העיירות האלה לערים, מה שאכן קרה למשל ב כרמיאל או ב קריית שמונה. בשל כך נקבע לעיירות שטח שיפוט גדול מאוד, כשבחלק מהן שטח שיפוט הגדול אף יותר משל תל אביב, העומד על 55,000 דונם.

אחת מעיירות הפיתוח הראשונות הייתה מעברת הר-טוב, לימים העיר בית שמש, במרחק של כעשרים קילומטרים מירושלים, שבשנת 1950 הוחלט להקים בה עיירת פיתוח. גם עיירות פיתוח אחרות כמו קריית שמונה, אור יהודה ו שדרות הוקמו באזורים בהם היו לפני כן מעברות. לאורך השנים גדלו עיירות הפיתוח ורובן אכן קיבל מעמד מוניציפלי של עיר. במהלך שנות התשעים, בעקבות גל העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר, צמחה אוכלוסיית עיירות הפיתוח באופן משמעותי בעזרת עולים ממדינות אלו.

עולים רבים נשלחו עם הגעתם למעברות עולים. המעברה, בניגוד לעיירת פיתוח, הייתה פתרון זמני ולא כלי לפיזור האוכלוסייה, ולכן כמעט כל המעברות היו ליד יישובים חקלאים ותיקים, או חלק מיישוב עירוני קיים כמו מעברת האזבסטונים ליד קריית היובל בירושלים או מעברת רחובות. מתוך 129 מעברות הוקמו רק 31 הרחק מאזור המרכז. חלק מהן הפכו בהמשך לעיירות פיתוח, כמו מעברת חלסה שהפכה לימים ל קריית שמונה.

בשנים הראשונות לקיומן של עיירות הפיתוח, 1949-1954, הופנו אליהן עולים מתוך מחנות עולים ומעברות, לדוגמה, עולים מעיראק, מרומניה ומתימן הופנו לבאר שבע, קריית שמונה ובית שאן. אולם במקרים רבים העולים הללו עזבו את העיירות. בשנת 1954 החל מבצע "מהאנייה לכפר", שבמסגרתו נשלחו העולים ישירות לעיירות הפיתוח. באותן שנים הוקמו שבע עיירות חדשות והורחבו 11 עיירות קיימות. מרבית התושבים היו חלק מגל העלייה של יהודי מרוקו ו תוניסיה. מבצע זה זכה להצלחה גדולה יחסית לקודמיו.

בסופו של דבר אוכלוסיית העולים העיקרית שיושבה בעיירות הפיתוח הורכבה בעיקר מעולי מדינות האסלאם שהיוו כ-70% מאוכלוסיית עיירות הפיתוח.

השוק הישן ביהוד שהוקם בשנות ה-50

בעיירות הפיתוח הייתה רמת אבטלה גבוהה לאורך השנים, במיוחד בשנים הראשונות להקמתן. אמנם תושבי העיירות היוו כוח אדם שכיר ליישובים החקלאיים ולאיכרים השוכנים בקרבתם, אך עיירות הפיתוח לא נהפכו למרכזים עירוניים עבור הסביבה שלהם, עם שירותים כמו בנקים, מסחר, חינוך בריאות ותרבות. הממשלה עשתה מאמצים לתקן את הדבר והקימה בעיירות מפעלי תעשייה ובתי קולנוע בסיוע ממשלתי רציף. עם זאת היו עיירות פיתוח שהוזנחו וסבלו מקשיי תעסוקה רבים. קריית מלאכי שהוזכרה לעיל, למשל, זכתה רק ב-1962 להתגייסות ממשלתית, כאשר הוקמו בה עשרים בתי חרושת ו-130 בתי מלאכה.

הספרייה העירונית בבית שמש שנבנתה בשנות ה-50

מערכת חינוך בעיירות הפיתוח סבלה מקשיים בשל המחסור במורים בעלי הכשרה ובתשתיות, דבר שהגביר את חוסר היכולת למצוא תעסוקה וכך העמיק את מעגל העוני. הדוח השנתי של מבקר המדינה לשנת 1999 הציג נתונים מדאיגים על רמת ההשכלה של ילדי עיירות הפיתוח. למרות שממוצע הילדים בכיתה היה בתחילה נמוך ב-5 תלמידים בכיתה מהממוצע הארצי, שיעור ההצלחה בבחינות ה בגרות היה נמוך ב-12%. בדוח נטען כי נתונים אלה נובעים ממספר נמוך של מורים איכותיים שהתגייסו לעבור לגור בפריפריה, ועוד פחות מהם של מורים בעלי ותק. לכל אלה התווסף גם מצב כלכלי וחברתי קשה. בדוח הודגש כי רמת השכלה נמוכה גורמת לשכר עבודה נמוך ולשיעור אבטלה גבוה, ולכן אם מצב זה לא ישתנה, הרי שהוא עלול להימשך לדורות.

בית מקורי מימי ראשית עיירת הפיתוח בשדרות, 2007

למרות התכנון הקפדני והתחזיות המבטיחות, מרבית עיירות הפיתוח בישראל התמודדו עם קשיים שונים בשלל תחומים.

למרות שתוכננו פארקים, גינות ציבוריות ושכונות מטופחות, בפועל, עיירות הפיתוח של שנות ה-50 נבנו בחופזה ובחומרים זולים והורכבו בעיקר מ שיכונים. עיירות כמו קריית מלאכי, קריית שמונה, בית שאן ואחרות הידרדרו במהרה למרכזי עולים מוזנחים בעלי תשתיות ירודות. בניגוד למדינות אירופה, שבהן "העיר החדשה" הוקמה כדי לפזר את כלל האוכלוסייה ולהוות את הפריפריה הגאוגרפית, בישראל נשלחו לפריפריה בעיקר עולים חדשים. הדבר גרם לניכור, ריחוק חברתי, תחושות של מרמור וניצול ולתופעות קשות שבהן בעיירות פיתוח רבות התגוררה אוכלוסייה מוחלשת, מובטלת ושגם אינה דוברת את השפה ה עברית. לכל אלה הוסיפו בעיות האבטלה, ההזנחה הממשלתית, החינוך הירוד ומצב הרוח הכללי שהשפיע על אווירת העיירה כולה.

דוגמה לכישלון של עיירת פיתוח בשנותיה הראשונות היא קריית מלאכי, שהוקמה ב אוקטובר 1950 כמעברה לעולים שיוכלו להתפרנס כפועלים חקלאים לעבודה ביישובים הסמוכים. בפועל, רוב עשרות משפחות העולים שיושבו בה בראשיתה התקשו למצוא עבודה אצל חקלאי האזור ונותרו מובטלים ועניים במשך שנים. בשנת 1957, כשאוכלוסיית העיירה מנתה כבר קרוב ל-5,000 איש, לא נמצאו בה בעלי מקצועות חופשיים הכרחיים ביישוב כמו רופאים, מכונאים, רוקחים וכדומה.

ערד שהוקמה בשנת 1960 ו כרמיאל שהוקמה בשנת 1964 היו עיירות הפיתוח האחרונות שהוקמו ונעשה בהן ניסיון ליישם את הלקחים שנלמדו מהטעויות שנעשו בעיירות הפיתוח בשנות ה-50.

מרבית עיירות הפיתוח בישראל נכשלו בשלל תחומים והפכו למרכזים של אוכלוסיות מוחלשות ומעגלי עוני, בעקבות כך שהעסקים והמפעלים שהוקמו בהן היו זכאים להטבות מס ו סובסידיות אחרות. למרות הבעיות ובשל חוסנם של העולים והצלחתם לצמוח מתוך הקשיים, זכה מפעל עיירות הפיתוח בישראל ב פרס ישראל לשנת 1984 (תשמ"ד) על תרומתו המיוחדת לחברה ולמדינה.

לקחים מקליטת העלייה בעיירות הפיתוח יושמו בעליות של שנות ה-90. התפרקותה של ברית המועצות בשנות ה-90 הביאה ל עלייה גדולה מאוד של יהודים שהתגוררו בה. יכולותיה של ישראל באותם ימים היה טוב בהרבה משהיה בשנות ה-50, וגם הגישה שונתה. מתפיסה שעל המדינה להכתיב לעולה שנזקק לשיכון את מקום מגוריו, לתפיסה של קליטה ישירה.

מדיניות קליטת העלייה, שהונהגה בישראל בראשית שנות התשעים עם בוא העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, הייתה שונה בתכלית ממדיניות הקליטה שרווחה בעשרים השנה שקדמו לכך. השוני מתייחס בעיקר לקליטה הראשונית עד לתום השנה הראשונה. בראשית שנות התשעים נזנח במידה רבה מסלול הקליטה הדומיננטי, שעל פיו מרבית העולים הוכוונו מיד עם נחיתתם בנתב"ג למסגרות מעבר מוסדיות ("מרכזי קליטה"): המסלול החלופי, אשר הופעל על פי החלטת ממשלת ישראל והנהלת הסוכנות היהודית ("הסוכנות") החל ב-1 ביולי 1990 לגבי כלל העולים מארצות המצוקה (למעט עולי אתיופיה) הוגדר כ"מסלול קליטה ישירה."

- אלעזר לשם, הרפורמה בקליטת העלייה: מקליטה מוסדית לקליטה ישירה בקהילה

קליטתם של עולים רבים כל כך היוותה אתגר חברתי וכלכלי גדול. רעיון פיזור האוכלוסין לצורך נוכחות אזרחית גם באזורים רחוקים מהמרכז היה עדיין בתוקף והמדינה ראתה אז אינטרס ביטחוני, פוליטי וכלכלי ליישב את הגליל והנגב. ללא תכנון מלמעלה היו כנראה מרבית העולים נקלטים באזור המרכז. רצונה של המדינה לאכלס את הפריפריה הביאה להגברת הבנייה בעיירות הפיתוח ולמיעוט בנייה במרכז דבר שהביא לעליית מחירי הדירות במרכז ולמעבר ניכר של העולים, שקיבלו סל קליטה מוגבל, לעיירות הפיתוח.

עם השנים דבק בעיירות הפיתוח דימוי סטריאוטיפי. דימוי זה בא לידי ביטוי חריף בפנים שונות בעולם המדיה והתקשורת.

העיתונות הארצית ממעטת לסקר את עיירות הפיתוח. ממוצע הכתבות בתקשורת על עיירות פיתוח עומד על 3.5 כתבות לגיליון עיתון. זאת על אף שישנן מעל ארבעים ערי ועיירות פיתוח, אשר אוכלוסייתן מהווה כעשרים אחוז מתושבי המדינה. חשיפה מוגבלת זו תורמת להבניית שוליות של הפריפריה. התעלמות בסיקור מבטאת תפיסה לפיה המתרחש שם אינו חשוב לכלל אזרחי המדינה.

בנוסף, בהיבט האיכותני של הסיקור העיתונאי נמצאה טכניקות הכתיבה הבאות:

תיאור סטריאוטיפי. התושבים מוצגים כבעלי מאפיינים זהים. כך למשל נכתב בידיעות אחרונות ב-1992: "עיירות הפיתוח אינן משהו שהתחיל טוב ובמשך הזמן נדפק. הן משהו שהתחיל דפוק כדי לייצר דפוקים"

הבניית תושבי ערי הפיתוח כ-'אחרים'. לדוגמה מהארץ מ-1990: "למעשה זו השאלה, אם בעיירות הפיתוח צמח במשך השנים זן אנושי מיוחד, שונה מזן הישראלי המצוי".

לפי הנרטיב ששלט בעיתונות - בפריפריה רווחים כללי התנהגות שונים. זהו מקום חסר מערכת נורמטיבית מאורגנת ונטול הסדרים חברתיים מוסכמים בהם מורגל 'המרכז'. ערי הפיתוח הן "המערב הפרוע" בה אלימות היא דרך חיים.

סיקור אנתרופלוגי ומתנשא. רוב האירועים המדווחים על ערי הפיתוח שליליים ועוסקים בפשע, באלימות, בתאונות, בעוני ובמצוקות.

הבנייה שיטתית של ניגודים קוטביים בין פריפריה למרכז, ובהתאמה בין מזרחים לבין יוצאי אירופה. עיירות הפיתוח מזוהות כריכוזים של יוצאי עדות המזרח ומצביעי ליכוד, והן מקושרות למסורתיות, לפולחנים מאגיים להערצת רבנים ולדברי תורה

גם בקולנוע הישראלי ניתן למצוא אפיונים שונים בסרטים בהם מתוארים החיים במספר עיירות פיתוח:

נטייה למאגיה, לכשפים ולטקסיות מסתורית.

מסורתיות ומזרחיות - חנוכיות, פמוטים, מזוזות, הקפדה על טקסי חגים וקידוש בערב שבת, דיוקנאות של רבנים.

מקום סוציו-אקונומי נמוך: מרכזים של פשע ושל אי-סדר, של אלימות, שביתות (יזומות) ואבטלה, פיגור, התפתחות כושלת ושכר נמוך, לכלוך והזנחה, אי שקט חברתי, חוסר שליטה על הגורל ועתיד מעורפל, מצוקה כלכלית, ריבוי ילדים וציפייה לנס.

הדרום הקולנועי נושא קונוטציות של עוני, נחשלות, רעב, מעמד הפועלים ועולם שלישי, כניגוד לצפון התעשייתי, המפותח, הירוק והעשיר.

המדבר נתפס כמאיים ב"אחרותו", בשוליותו המרחבית העלולה לפרוע את התרבות, את חוקיה ואת סדריה. הישימון המדברי מסמל את הפרימיטיביות שלא הבשילה לכדי חיי תרבות נאורים ומתקדמים

יצירות ספרותיות שונות בשפה העברית מתרחשות על רקע החיים בעיירות פיתוח בישראל. שלושה מעגלים מרחביים דומים שחוזרים ביצירות הספרותיות על עיירות הפיתוח - הבית, העיירה, המרחב שמעבר לעיירה.

הבית מיוצג כבית פגום המתגונן מפני המבט, מפני החוץ, מפני חשיפת סוד (היעלמות אב, דיכאון וכו').

במרחב העיירה יש משא ומתן אינטנסיבי בין היחיד לבין הקהילה. האתוס הקהילתי מאיים לבלוע את היחיד, להעלים את זהותו, להכשיל את המימוש העצמי שלו. כמו כן יש דגש חשוב על מרכזיותה של הקהילה אל מול כוחות חיצוניים לה חשובים ככל שיהיו.

ביחסים שבין העיירה למרחב שמחוצה לה התושבים רואים עצמם כמי שהוצאו מחוץ למרחב ולזמן של המדינה והחברה הישראלית. התערבות מצד המדינה נתפסת כחדירה אל תחום לא-לה. מצד שני העיר הגדולה היא מושא תשוקה. ישנו דחף חוזר ונשנה לצאת מהעיירה למימוש עצמי במקום אחר. עם זאת ישנה גם תנועה הפוכה של שיבה אל העיירה. שיבה שנלוות אליה ביקורת וזרות.

עוד מאפיינים שניבטים ביצירות הספרותיות: העיירה היא מקום קטן, דל אמצעים, דחוק, רחוק ו-"אחר".

מרכז המחקר והמידע של הכנסת פרסם ביוני 2018 נתונים סטטיסטים על עיירות הפיתוח בשנות האלפיים, במאמר "מבט על ערי הפיתוח - 1972-2016". שבו מובאים הנתונים הבאים:

מרבית ערי הפיתוח מצויות באשכולות הנמוכים של הדירוג החברתי-כלכלי (4-2); חמש רשויות מדורגות באשכול 5; ארבע ערים - אילת, יבנה, יקנעם עילית וכרמיאל - מדורגות באשכולות גבוהים יותר (7-6). אף עיר פיתוח לא מדורגת באשכולות הגבוהים של הדירוג החברתי-כלכלי (10-8).

בכל ערי הפיתוח חל לאורך השנים גידול באוכלוסייה, אך בחלקן - למשל יבנה, נצרת עלית ונתיבות - גידול האוכלוסייה היה משמעותי יותר. נכון לסוף שנת 2016, מונה אוכלוסיית ערי הפיתוח כ-814 אלף תושבים, שהם כ-10% מכלל תושבי המדינה.

שיעור העולים שעלו ארצה לאחר שנת 1990 גבוה מהממוצע הארצי. שיעור גבוה במיוחד של עולים ניתן למצוא בנצרת עילית, כרמיאל, ערד ומעלות-תרשיחא, ושיעור נמוך במיוחד - בבית שאן, חצור הגלילית, יבנה ונתיבות.

השכר הממוצע לשכיר בערי הפיתוח נמוך בכ-20% מהשכר הממוצע הארצי. פער זה יציב לאורך השנים 2016-1996.

שיעור מקבלי דמי האבטלה בערי הפיתוח היה גבוה משמעותית מהנתון הארצי. בין השנים 1996 ל-2006 הייתה ירידה בפער בין ערי הפיתוח לנתון הארצי, מפער של 74% ב-1996, לפער של 43% ב-2006. בעשור שלאחר מכן נותר שיעור מקבלי דמי האבטלה גבוה בכ-40% מהנתון הארצי.

ישנו פער של 8%-3% בשיעור הזכאים לבגרות בין ערי הפיתוח לממוצע הארצי. בקרב תלמידי כיתה י"ב שהיו זכאים לבגרות ועמדו בדרישות הסף של האוניברסיטאות, הפער בין ערי הפיתוח לכלל האוכלוסייה מתרחב ונע בין 10% עד 20%.

שיעור בעלי ההשכלה הגבוהה - העומד על 14% - נמוך בכ-30% מן השיעור הארצי של בעלי ההשכלה הגבוהה בישראל שהוא 21%. ביקנעם עילית, יבנה וכרמיאל שיעור בעלי ההשכלה הגבוהה גבוה במיוחד, ואף גבוה מן השיעור הארצי הממוצע, ולעומת זאת, השיעור נמוך במיוחד בערים קריית מלאכי, בית שמש ואופקים. כ-72% במעלי השכלה גבוהה בערי הפיתוח הם בוגרי מדעי הרוח והחברה והיתר בוגרי הנדסה ומדעים מדויקים, בדומה להתפלגות הארצית.

בשנת 1988 אישרה הכנסת את חוק ערי ואזורי פיתוח בהתאם להצעת חברי הכנסת דוד מגן ו יצחק פרץ. מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו: "מטרת חוק זה היא לעודד התיישבות, פיתוח וקידום חברתי וכלכלי של ערי ואזורי הפיתוח ושל תושביהן". החוק מקנה שלל הטבות והקלות לתושבי ערי הפיתוח (כהגדרתן בחוק זה), אך הוא לא הופעל מעולם - ראשי היישובים לא הסכימו לוותר על הטבות המס הקיימות כדי ליישמו, והמדינה נמנעה מהפעלתו בשל עלותו התקציבית. הכנסת דחתה את תאריך תחילתו של החוק בסדרת תיקונים החל משנת 1993, ואף הציעה לבטלו. לבסוף החוק בוטל ב סעיף 161 לחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התכנית הכלכלית לשנים 2009 ו-2010), התשס"ט-2009 . ישנם חוקים אחרים שמסייעים לעיירות הפיתוח כמו חוק לעידוד השקעות הון, מענקים ותמריצים למורים ועוד.

עיירות הפיתוח (מאמרים), סדרת עידן 24, צמרת, חלמיש, מאיר-גליצנשטיין. הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ט 2009.

אהרון (אהרל'ה) כהן, תולדות הקמתן של עיירות הפיתוח בנגב המערבי: שדרות, אופקים, נתיבות, ספריית בית אל, 2016.

אלישע אפרת, עיירות הפיתוח בישראל - עבר או עתיד, הוצאת אחיאסף.

אלישע אפרת, עיירות הפיתוח בנגב, אריאל 23

רינת בניטה, אהוד בקר, מבט על ערי הפיתוח: 1972 - 2016, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 12 ביוני 2018

ערי פיתוח בעשור הראשון (מפה), באתר הספרייה הווירטואלית של מטח

נירית אנדרמן, גזענות, סחיטה ואיומים: כך אולצו המרוקאים להתיישב בעיירות הפיתוח, באתר הארץ, 11 במאי 2017 - על הסרט התיעודי "סאלח, פה זה ארץ ישראל"

מי אחראי למיקומה של דימונה? - סקר של היסטוריית תכנון עיירות הפיתוח

אלישע אפרת, עיירות הפיתוח, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, תשנ"ח, 1997

מרכז המחקר והמידע של הכנסת, ששים שנה לערי הפיתוח, לקט נתונים ומסמכים, ‏י"ח בחשוון תשע"א, 26 באוקטובר 2010

# data[].attributes.attachment_link.title
עיירת פיתוח - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
עיירת פיתוח היא יישוב עירוני ( עיירה או עיר) שהוקם באזורי ה פריפריה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 במטרה לפזר את האוכלוסייה, שהורכבה בעיקר מ עולים חדשים, בכל רחבי מדינת ישראל. רוב עיירות הפיתוח נבנו ב גליל וב נגב, שהיו אזורים דלילי אוכלוסין לעומת אזור המרכז ו ירושלים.

# data[].attributes.headline
ערי פיתוח בעשור הראשון - מפה

# data[].attributes.subject
ערי פיתוח בעשור הראשון - מפה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ערי הפיתוח שהוקמו בתקופת העלייה הגדולה תוכננו להיות יישובים עירוניים מרוחקים ממרכז הארץ שיספקו תעסוקה ושירותים שונים ליישובים הכפריים שבסביבתם. מיקומן של ערי הפיתוח הותאם לצורכי הביטחון ולצורך בפיזור האוכלוסייה.

אל האסופה בונים מדינה במזרח התיכון3

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
עלייה וקליטה; עליה; עלייה; קליטת עליה; קליטת עלייה; עיירות וערי פיתוח; עיירות וערי-פיתוח; עיירות פיתוח; עיירות-פיתוח; ערי פיתוח; ערי-פיתוח; עיר פיתוח; עיירת פיתוח;

# data[].attributes.attachment_link.title
ערי פיתוח בעשור הראשון

# data[].attributes.attachment_link.description
ערי הפיתוח שהוקמו בתקופת העלייה הגדולה תוכננו להיות יישובים עירוניים מרוחקים ממרכז הארץ שיספקו תעסוקה ושירותים שונים ליישובים הכפריים שבסביבתם. מיקומן של ערי הפיתוח הותאם לצורכי הביטחון ולצורך בפיזור האוכלוסייה.

# data[].attributes.headline
עיירות הפיתוח: פרופ' אלישע אפרת

# data[].attributes.subject
עיירות הפיתוח: פרופ' אלישע אפרת

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אחת מתופעות העיור רבות-המשמעות שאירעו במדינת ישראל היא הקמתן של עיירות הפיתוח, במספר רב ותוך זמן קצר. בניגוד לארצות אחרות בעולם, בישראל בולטת תופעה זו במיוחד משום שהיא הביאה במשך תקופה של עשור שנים לייסוד של כשלושים עיירות והקיפה אוכלוסייה של מאות אלפי נפש, אשר שינתה את פני המערך העירוני במדינה.

ההחלטה להקים עיירות חדשות נכפתה על המוסדות המיישבים בעקבות לחץ ההגירה וצורכי קליטת העלייה, שנתהוו עם קום המדינה. לא כל העולים הרבים שהגיעו לישראל בשנים 1953-1948 יכלו להיקלט במגזר החקלאי, משום שכוח קליטתה של החקלאות היה מוגבל באמצעי הייצור של קרקע ומים. הורגש אז הצורך למצוא פתרונות אחרים לקליטה ולנסותם לראשונה במגזר העירוני. הקמת עיירות חדשות, הן לצורכי קליטת עלייה והן לשם פיזור אוכלוסייה, נראתה אז כפתרון סביר לבעיות השעה. אולם גם כאשר פנו המוסדות המיישבים אל הדרך החדשה, הם לא ויתרו עדיין על האידיאולוגיה החקלאית שבהתיישבות, שהיתה מסורת העבר, וכרכו אותה עם איכלוס העיירות: הם תכננו אותן-בצפיפות נמוכה, עם בתים חד-קומתיים בעלי מגרשים צמודים למשקי-עזר. הגישה הכפרית נמשכה אז אף בבניין העיירות החדשות, דבר שהשפיע במידה רבה על עיצוב דמותן כבר בראשית ייסודן. העיירות החדשות לא הפכו להיות לנושאות ערך אידיאולוגי בפני עצמן. במשך עשור השנים הראשון למדינה לא התפתחה אידיאולוגיה חברתית במסגרת צורת התיישבות זו, מה גם שלא התפתחה בהן ארכיטקטורה מיוחדת, שהיתה עשויה לשוות להן צורה מעודדת ומושכת. ¹

בבסיס הרעיון של פיזור האוכלוסייה במדינת ישראל והקמתן של עיירות חדשות עמד הקונפליקט שבין האידיאולוגיה הציונית החלוצית, אשר הטיפה להתיישבות כפרית, לבין המציאות החדשה שנוצרה בישראל עם ההגירה המאסיבית, שדרשה את פירוק המבנה העירוני הקוטבי שנתהווה בימי ה מנדט הבריטי, צמצום האוכלוסייה במישור החוף, הקמת מרכזים חדשים בחבלים בלתי-מפותחים וקליטת עולים חדשים בעיירות פיתוח. תכנונן ובנייתן של עיירות הפיתוח נעשו מכוח פקודת בניין ערים מנדטורית משנת 1936, אשר התבססה על חוק שיכון ותכנון ערים בריטי משנת 1909. לוועדות המקומיות והמחוזיות לא היתה, למעשה, שליטה של ממש על הקמתן של עיירות הפיתוח, משום שכולן תוכננו ובוצעו על-ידי משרד השיכון, אשר כמשרד ממשלתי עצמאי לא היה כפוף סטטוטורית לוועדות בניין ערים מחוזיות. ²

הקמת עיירות הפיתוח הפכה להיות האמצעי העיקרי להגשמת פיזור האוכלוסייה בישראל, ושלושים העיירות שהוקמו בעשור הראשון למדינה קבעו את דגם פיזור האוכלוסייה בישראל לעתיד לבוא. אמצעים נלווים להגשמת הפיזור היו אזורי ההתיישבות החקלאית, ש הסוכנות היהודית היתה מעוניינת בהם, או אזורי תעשייה שלממשלה היה עניין בפיתוחם בגלל קרבתם למשאבי טבע. בעיית הדיור לעולים באותן השנים היתה כה קריטית, עד כי לפעמים נדחו נושאי תשתית הנדסית, תחבורה ושירותים אחרים. בניית שיכונים לעולים היתה בעלת עדיפות גבוהה לקבלת החלטות תכנוניות, אם כי לא תמיד התבטא הדבר ברמת דיור נאותה.

המתכננים של שנות החמישים כמעט שלא פיתחו תפיסות מקוריות משלהם בבניית עיירות פיתוח, ובגלל העדר נסיון ניסו לאמץ דגמים תכנוניים שהיו מקובלים במדינות אירופה הוותיקות. הדגם של התפרסות עירונית מרחבית שהיה מקובל עליהם ביותר, הוא הדגם ההיררכי-המדרגי, המבוסס על הקמתם של יישובים כפריים באופן שיימצאו בזיקה למרכזים עירוניים קטנים עד בינוניים, ואלה - בזיקה אל מרכזים גדולים יותר, עיירות או ערים, ואלה - ל עיר הראשה, העומדת בראש המדרג העירוני. הגישה אל העיירות החדשות לא היתה אפוא מהפכנית במיוחד; נהפוך הוא, היא היתה שמרנית מאוד. מעט המהפכנות שבה התבטאה בכך, שהנושא עלה במפתיע, בניגוד לשיטות האיכלוס שהיו מקובלות בישראל בעבר.

המטרה הראשונה של התכנון הפיסי היתה להשלים את החוליות החסרות במערך ההתיישבות המנדטורי הקודם, באמצעות ייסודן של עיירות פיתוח בגודל בינוני. המתכננים ראו בהן מרכזי שירותים לסביבתן החקלאית. בפני המוסדות עמדו אז שלוש אפשרויות לביצוע המשימה: לפתח יישובים חקלאיים קיימים כמרכזים עירוניים, להרחיב ערים קטנות, או לייסד עיירות קטנות ובינוניות חדשות. האפשרות הראשונה ירדה מעל הפרק בשל גורמים אידיאולוגיים ומעשיים, אשר לא איפשרו הפיכת יישובים חקלאיים לעירוניים. האפשרות השנייה הוגשמה רק בחלקה משום שלא נמצאו אז הרבה יישובים קטנים שניתן היה להרחיבם. נותרה אפוא האפשרות השלישית - ייסוד עיירות חדשות, קטנות ובינוניות.

הדגם המערכתי של עיירות הפיתוח נבנה בחמישה דרגים, החל מן הכפר שבדרג הנמוך ועד לעיר הגדולה. המרכז הכפרי נועד לשרת 5-3 יישובים כפריים שמסביבו, ובו תוכננו חנויות, בתי-מלאכה, מוסכים ומחסנים. המרכז הכפרי-עירוני נועד לשרת עד 30 כפרים על-פני רדיוס של 10 ק"מ, שבו ירוכזו שירותים ברמה גבוהה יותר - מפעלי תעשייה, מפעלים המבוססים על תוצרת אזורית, בתי-ספר על-יסודיים ומקצועיים ומוסדות אחרים. העיירות הבינוניות אמורות היו להיות בעלות תיפקודי אינטגרציה של עיר-נפה, ובהן סניפים של משרדי ממשלה, בנקים, בתי-חולים ומפעלי תעשייה, אשר אין להעמיסם על העיר הגדולה. עיירות אלה היו צפויות לפיתוח תעשייתי משום שהמפעלים יכלו למצוא בהן כוח-עבודה זול יחסית ואפשרות להתרחב גם בשטח. העיר הגדולה אמורה להיות במעמד של בירת מחוז ובעלת קשרי זיקה ארציים עם ערים גדולות אחרות.

העיירות נאלצו להשתלב באזורים שהיו בדרך-כלל ותיקים יותר ומבוססים מבחינה חברתית וכלכלית. הן הוקמו בחבלים שיושבו על-ידי קיבוצים ומושבים. העיירות יכלו לספק להתיישבות הוותיקה שירותים ברמה נמוכה בלבד, ולכן לא משכו במיוחד את התושבים הוותיקים, ובראשית דרכן אף לא זכו לאהדה רבה. עיירות הפיתוח הקטנות גם לא הפכו להיות חלק אינטגראלי באזורן. הקיבוצים סירבו בתחילה להעסיק את תושבי העיירות, שכן התנגדו עקרונית לעבודה שכירה. העדר זיקה הדדית בין עיירות העולים לבין ההתיישבות הוותיקה מנע, מצד אחד, נסיונות נוספים לייסוד עיירות, ומצד שני לא עודד את שיפור השירותים בעיירות הקיימות. על-כן רובן התפתחו באופן איטי למדי, ללא תנופה, וכל דאגתן היתה ממוקדת במענה על צורכי היום-יום של תושביהן.

הגישה אל ייסודן של עיירות הפיתוח הקטנות והבינוניות קיבלה את תמיכתה העיקרית מכוח השינוי שחל במדיניות החקלאית בשנות החמישים. באותן שנים הגבירו המוסדות המיישבים את החקלאות האקסטנסיבית הממוכנת בהרבה מן האזורים החדשים בארץ, אשר יושבו לראשונה על-ידי עולים שבאו אחרי קום המדינה. חקלאות אקסטנסיבית זו התבססה על גידולי תעשייה, כותנה, סלק-סוכר ועוד, ודרשה הקמתם של מפעלי תעשייה בצד ענפי חקלאות לשם עיבוד מוצרים. ענפי חקלאות אלה הוצאו למעשה מידי החקלאי הבודד בגלל אי-יכולתו לבצע את תהליך הייצור מראשיתו ועד סופו, והעלו את הייצור אל מישור אזורי מקיף. גישה זו נבעה גם מן העובדה, שמוצרי חקלאות, כגון ירקות, תוצרת חלב ועופות - ענפים שהיו מפותחים במשק המעורב של המושבים - הגיעו כבר אז לרוויה. המושבים שבאזורי הפיתוח נאלצו אפוא להתבסס על גידולי תעשייה כענפי חקלאות חדשים, ומבחינה כלכלית כדאי היה לגדל אותם רק במרחבים גדולים. לפני קום המדינה לא היו בידי החקלאים שטחים נרחבים פנויים, ועל-כן לא היה כלל מקום לענפים אלה, ואילו עתה ניתן היה הדבר לביצוע, בעיקר במישור החוף הדרומי, בשפלה הדרומית ובנגב הצפוני. רק מערכת יישובית אזורית בעלת מרכזים עירוניים ועירוניים-למחצה היתה מסוגלת להתמודד עם אתגר זה. בתוך מערכת כזאת נדרשה אפוא הקמתם של העיירה האזורית והמרכזים העירוניים הבינוניים. באמצעותם גם רצו למנוע את התלות הבלעדית של יישובים חדשים וותיקים כאחד בערים הגדולות בכל הנוגע לפעילות הכלכלית והמשקית של האזור. יחד עם זאת סברו, שהעיירה האזורית חייבת לצמוח ולהתפתח יחד עם האזור ולהשתלב בתוכו. לכאורה, סגרו עיירות הפיתוח את הפער שבין הערים הגדולות והיישוב הכפרי, במידה שהמדובר היה במרחב או באזור. אולם על-אף כל הכוונות, התכנון האזורי המקיף לא צעד בד בבד עם הקמתן של העיירות, וכן לא פותח כלל באותה עת התכנון הכלכלי והחברתי.

מיקום עיירות הפיתוח נקבע בדרך-כלל מתוך ראייה כוללת של הנושא, לפי תיפקודים מיועדים, לפי תנאים גיאוגרפיים סביבתיים שנראו סבירים במיקום, ולפי המציאות הבטחונית שהיתה קיימת אז. מנקודת מבט גיאוגרפית, לא נתקבלה תפרוסת עיירות מאוזנת ושקולה ביותר. היו עיירות שהוקמו בריכוז-יתר, כמו שדרות, אופקים ונתיבות, למשל, או שהיו כאלה שהוקמו סמוך מדי לערים גדולות, כמו קריית-מלאכי, יהוד ומגדל-העמק. כמו-כן היו אזורים, כמו הגליל המזרחי, הגליל העליון המרכזי או הערבה, אשר בהם לא הוקמו עיירות פיתוח כלל.

ההקמה של עיירות הפיתוח התבצעה בהדרגה, תוך נסיון ולימוד הולך ומצטבר. בשנות החמישים הראשונות נתפסו העיירות החדשות כמרכזי שירותים אזוריים על רקע של התיישבות חקלאית, ועל-כן ראו אותן כמרכזים קטנים בני 10,000-3,000 נפש, הממוקמים כמה קילומטרים אלה מאלה והקשורים למרכזים גדולים יותר. האזור החקלאי, שעיירת הפיתוח היתה אמורה לשרתו כמרכז עירוני, הוגדר על-פי-רוב על-ידי השטח הנמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית, כדוגמת שלומי, שנקבעה כמרכז של המועצה האזורית סולם צור, שדרות - כמרכז המועצה האזורית שער הנגב, אופקים - כמרכז המועצה האזורית מרחבים. הדבר הביא לריבוי במספר העיירות, למרחקים קטנים בין עיירה לעיירה ולקביעת שיעורי אוכלוסייה קטנים בהן.

לא היתה אז כוונה לבנות ערים גדולות נוספות על אלה שהיו קיימות, כי אם לכוון אוכלוסייה אל ערים קטנות ובינוניות. כאשר ניגשו אל קביעת המקומות לאיכלוס, נמצאו בשלב ראשון שבעים אתרים שהתאימו לכך. בחלק מהם היו קיימים גרעינים של יישובים יהודיים מלפני קום המדינה, בחלק מן האתרים היו גרעינים קיימים של יישובים ערביים שנעזבו על-ידי תושביהם, כגון באר-שבע, ובחלק מן המקומות לא היה גרעין קודם, כאשדוד. מתוך שבעים האתרים הוכרו לבסוף רק 23 הראויים לשמש עיירות פיתוח ולזכות בסיוע ממשי מטעם הממשלה. על אלה יש להוסיף עוד ארבע ערים ותיקות, שקיבלו מעמד של עיירות פיתוח: רמלה, לוד, עכו ובאר-שבע. רק מאוחר יותר, בסוף שנות החמישים, נוספו עוד כמה יישובים שהוכרו כעיירות פיתוח.

למעלה ממחציתן של 27 עיירות הפיתוח נוסדו בשתי השנים 1951-1950. בגלל הפסקה בעלייה ההמונית בשנת 1952 חלה האטה בקצב הקמתן של העיירות. האטה זו ארכה שנתיים (1953-1952), שבהן הוקמו רק שתי עיירות. בשלוש השנים לאחר מכן (1956-1954) הוקמו עשר עיירות נוספות. שתי העיירות האחרונות, ערד וכרמיאל, הוקמו בראשית שנות השישים. רוב העיירות הוקמו באזורי הארץ הדלילים באוכלוסייה. 16 עיירות נוסדו במקומות חדשים, ו-11 עיירות שולבו בגרעינים יישוביים שהיו קיימים לפני קום המדינה. ³ בשנת 1957, כאשר אוכלוסיית המדינה מנתה כשני מיליון תושבים, הוכנה תכנית חדשה לפיתוח. בהתאם לתכנית זו, האוכלוסייה של 27 עיירות הפיתוח אמורה היתה לכלול 761,000 תושבים (12.5 אחוז מכלל האוכלוסייה היהודית). סדרי הגודל המתוכננים לעיירות הפיתוח שהופיעו בתכנית 1957, במסגרת אוכלוסייה כללית של 3,325,000 נפש, נעים בין 4,000 תושבים בשלומי עד 82,000 תושבים בבאר-שבע. ב-15 עיירות הפיתוח נקבע גודל אוכלוסייה שאינו עולה על 20,000 תושבים, 11 עיירות שמספר התושבים בכל אחת מהן אינו עולה על 16,000, וחמש עיירות שמספר תושביהן אינו עולה על 8,000.

בכל גל של ייסוד עיירות פיתוח ניתן היה להבחין באלמנטים שונים של תכנון ובינוי. התכניות שבגל הראשון הושפעו מרעיון " עיר הגנים" האירופאית, שהתבסס על יחידות שכנות בעלות צפיפות נמוכה, המופרדות אלה מאלה על-ידי רצועות ירק. לצורכי הבינוי הוקצה שטח נרחב, וגם נקבעו שטחים פתוחים רחבים, אשר במרוצת השנים נמצאו בלתי-יעילים בחיי היום-יום של העיירה. בגל השני של אמצע שנות החמישים הוכר במציאות של שטחים דלילים, שנותרו באותן העיירות שהוקמו בסגנון "עיר גנים" או על תשתית ערבית ישנה. השטחים הציבוריים הפתוחים צומצמו, משקי העזר שהיו בעיירות בוטלו, והשכונות תוכננו אז בצפיפות גבוהה יותר וכוונו בעיצובן פנימה יותר, עם שירותים שכונתיים ודרכים להולכי-רגל. בגל השלישי התרחבה האינטגרציה העירונית לממדים עירוניים מקיפים, ובתכנון הובאו בחשבון גם גורמים אקלימיים ואקולוגיים. ערד וכרמיאל של ראשית שנות השישים נתנו את התשובה לכשלון התכנון והבינוי של רבות מעיירות הפיתוח שהוקמו בשני הגלים הראשונים.

עם קום המדינה ניכר היה ריכוז רב של עולים דווקא במרכז הארץ, וזאת משום שרבים מהם שוכנו אז בקרבת האזורים המטרופוליטניים של תל-אביב וחיפה. לאחר מכן שימש הנגב הצפוני כריכוז הגדול ביותר של עיירות בגלל מיעוט האוכלוסייה שבו. למעשה, הדרום נבנה כולו מחדש, ואילו בגליל היתה הישענות של יישובים על מערכת עירונית קיימת. כן נמצא הבדל בזיקת היישובים החקלאיים באזורים אלה: בעוד שברוב השטח המיושב של הנגב היו מושבים הזקוקים למרכזי שירותים עירוניים, ואילו בגליל היו הרבה קיבוצים עצמאיים. לשוני זה נודעה חשיבות רבה בכל הנוגע למידת הקשר וההשתלבות האזורית של העיירות החדשות בסביבתן החקלאית. מכל מקום, הקמת העיירות ופיזור האוכלוסייה בשנות החמישים הביאו לעצירת הגידול היחסי של מרכז הארץ ולעלייתם של האזורים הפריפריים באוכלוסייה.

עיירות הפיתוח התאפיינו בחתך האוכלוסייה המיוחד שבהן. הרכב אוכלוסייתן לא תוכנן מראש, אך היה ידוע בשעתו, שהעיירות תאוכלסנה בעיקר על-ידי עולים ולא על-ידי ותיקים. עם זאת, לא ניתן היה לחזות מראש את קצב העלייה ואת קצב גידול העיירות. צביונן העירוני נקבע למעשה על-ידי ארצות המוצא של העולים וההרכב הדמוגרפי של העליות.

העלייה שאחרי 1948 היתה תופעה בעלת עוצמה דמוגרפית חזקה, אשר המדינה לא היתה מוכנה לה. מיום הכרזת המדינה, ב-15 במאי 1948, ועד לסוף אותה שנה עלו לארץ למעלה ממאה אלף נפש. בשנת 1949 עלו לארץ כפליים עולים בהשוואה לאלה שבאו קודם. העלייה בכללותה היתה שונה במקורה ובאופיה הדמוגרפי, בהשוואה לתקופה שלפני קום המדינה. אם בעבר עלו ארצה צעירים, רווקים, בעלי אמביציות בתחום החברתי והכלכלי, או חלוצים בעלי תודעה ציונית, הרי עתה היו רוב העולים החדשים בעלי משפחות מרובות-ילדים, היה בהם אחוז גבוה של מבוגרים וזקנים, ורובם לא היו בעלי תודעה ציונית.

אף-על-פי שלא כל העולים הופנו אל עיירות הפיתוח, הם השפיעו באופן ניכר על גודלן ועל צביונן. ב-18 העיירות שהוקמו ב-1951 התגוררו כ-120,000 נפש. כאשר הואטה העלייה, בשנים 1954-1952, נוספו ארבע עיירות עם 22,000 נפש. בשנים 1960-1958 חלה ירידה באיכלוס העולים בעיירות הפיתוח. העיירות הוסיפו לגדול בעקבות הגירה חיובית מסוימת וריבוי טבעי, ושיעור העולים עלה משנה לשנה. ב-1951 הם היוו 7.5 אחוזים מכלל האוכלוסייה היהודית בארץ, וב-1964 - 16 אחוז, שיעור שלא השתנה הרבה עד היום.

על עיירות הפיתוח הושמעו במשך השנים לא מעט דברי ביקורת. יש הסבורים, שלא היה צריך לקבוע את מיקום העיירות מתוך שיקול של יחסי הגומלין ביניהן לבין הסביבה החקלאית או התעשייתית; האזורים החקלאיים שנקבעו לכלכלת עיירות הפיתוח היו קטנים מכדי לספק את צורכי תושביהם; בקביעת גודל העיירות היה צריך להבטיח שבהגיען למכסת אוכלוסייתן המתוכננת, תהיה להן חזות עירונית, וגודל אוכלוסייתן יאפשר קיום מערכת חינוך מתאימה ושירותים ברמה נאותה. הגודל המינימלי שהיה נחוץ להן הוא 20 עד 30 אלף נפש; צריך היה לתכנן מראש את מבנה התעסוקה ואת הבסיס הכלכלי של העיירות עבור האוכלוסייה המשתכנת בהן כבר בשלבים הראשונים; לא ניתנה תשומת-לב מספקת לבעיות הארגון המוניציפלי והמנהיגות הציבורית בעיירות; מידת המיזוג והצמיחה הכלכלית בהן היתה מועטת מדי, נוצרה הרבדה חברתית שלילית, וכמה מן העיירות שימשו במשך למעלה מעשר שנים תחנות-מעבר לאוכלוסייה; לא היה בהן תיאום בביצוע משולב של דיור, תשתית הנדסית, שירותים קהילתיים ומקורות תעסוקה; עיירות הפיתוח של שנות החמישים התאפיינו במבנה הומוגני של בתים ושכונות, בפיגור במכסות דיור, בתשתית שלא התאימה לדרישות התושבים, ובגודלן הקטן; פיזור הפעילות הכלכלית והחברתית בעקבות הקמת עיירות הפיתוח היתה פחות מוצלחת מאשר הפיזור הפיסי של האוכלוסייה והמגורים.

למרות כל זאת ניתן לומר, שבעשור הראשון של המדינה הצליחה המדיניות של פיזור האוכלוסייה ותיקון המערך ההיררכי העירוני במידה לא מעטה, אך לא בשלמותה. הדרגים הבינוניים במערך העירוני בישראל הוקמו כמעט בשלמותם, למרות הפערים בגליל ובנגב הדרומי-מזרחי. מרכזים גושיים נוצרו רק במידה מועטה. היה גם עניין בשמירה על קרקע חקלאית, כדי למנוע עיור זוחל ברצועת החוף הצפופה. דבר זה יצר מגמה להעברת חלק מן הפיתוח העירוני אל החולות של רצועת החוף או אל גבעות מישור החוף שממזרח. גם ההחלטה על ייסודה של אשדוד נבעה מן השיקול של ניצול החולות. מגמות פוליטיות סביב עיירות הפיתוח הביאו לייסודן של מגדל-העמק, נצרת-עילית וכרמיאל.

בביצוע המהפכה הגיאוגרפית היו גם כשלונות. תכנון מפורט לקוי, מעבר מצפיפות בינוי נמוכה מאוד לבניית בתים רבי-קומות, ליקויים בהכוונת העולים מבחינה חברתית ומקצועית, והכוונת עולים אל עיירות ללא לוח-זמנים מתואם. נוצר אקלים שלילי ועזיבה סלקטיבית בכמה מן העיירות, כמו בחצור, במעלות ובשלומי. לא הושג שיתוף-פעולה חברתי ותרבותי בין המרכז העירוני-אזורי לבין הכפר, ונותרה מחיצה תרבותית וחברתית ביניהם. ההתיישבות העובדת הסתגרה בדרך-כלל בפני עיירות הפיתוח. הניגודים החברתיים ואי-ההתאמה של המועצה האזורית לניהול יישובים עירוניים או עירוניים-למחצה מרובי אוכלוסין, הביאו להוצאת עיירות הפיתוח מן המועצה האזורית וכינונן כמועצות מקומיות נפרדות. ⁴

נראה אפוא, כי הנסיון של הקמת עיירות הפיתוח בעשור הראשון של המדינה היה מעשה חיובי בעיקרו, אשר דרש תפיסת עולם שלמה וראייה תכנונית ומקצועית לטווח ארוך, יחד עם יכולת לשלב גורמים כלכליים, מוסדיים והנדסיים במשק. המשימה של הקמת מערכת מורכבת כזאת היתה, כנראה, כה גדולה בהיקפה, בעוד התשתית הכלכלית והחברתית של המדינה היתה כה קטנה, עד כי הרבה מן המשימות ומהיעדים לא יכלו להגיע לידי ביצוע ועל-כן היה הכרח להסתפק בהישגים חלקיים בלבד.

לוח 1: עיירות הפיתוח בעשור הראשון, לפי שנות הקמתן

מקור: אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, 1963.

לוח 2: האוכלוסייה בעיירות הפיתוח במיפקד 1961 ולפי תכנית 1957

* התכנית כוללת במניין תושבי חצור גם את תושבי ראש-פינה.
** התכנית כוללת במניין תושבי נצרת-עילית גם את תושבי נצרת.
*** התכנית כוללת את תושבי אור-עקיבא בתושבי חדרה.

מקור: שם.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
היסטוריה של מדינת ישראל. עשור ראשון; הסטוריה של מדינת ישראל. עשור ראשון; עיירות וערי פיתוח; עיירות וערי-פיתוח; עיירות פיתוח; עיירות-פיתוח; ערי פיתוח; ערי-פיתוח; עיר פיתוח; עיירת פיתוח; אוכלוסייה; דמוגרפיה; אוכלוסיה; דמוגרפייה;

# data[].attributes.attachment_link.title
עיירות הפיתוח

# data[].attributes.attachment_link.description
אחת מתופעות העיור רבות-המשמעות שאירעו במדינת ישראל היא הקמתן של עיירות הפיתוח, במספר רב ותוך זמן קצר. ההחלטה להקים עיירות חדשות נכפתה על המוסדות המיישבים בעקבות לחץ ההגירה וצורכי קליטת העלייה. על הקמת עיירות הפיתוח, דגם עיירות הפיתוח, המיקום הגיאוגרפי של העיירות, ואוכלוסייתן.

# data[].attributes.headline
סיורים גיל הרך

# data[].attributes.subject
סיורים גיל הרך

# data[].attributes.body
סיורים לגני ילדים במקומות אטרקטיביים בעיר כחיבור למקום

# data[].attributes.headline
חיבור בין הקשר הרב דורי לשורשים

# data[].attributes.subject
חיבור בין הקשר הרב דורי לשורשים

# data[].attributes.body
יצירת חיבור בין הקשר הרב דורי מגיל היסודי לבין לעבודת השורשים בחטיבה.

# data[].attributes.headline
פרלמנט סביב שולחנות עגולים

# data[].attributes.subject
פרלמנט סביב שולחנות עגולים

# data[].attributes.body
תיווך בין מתבגרים לבין דמות חלוצית/ מופת/ ותיקה מהעירייה או מהיישוב.
ליבון אתגרים על הדרך וחשיבה יצירתית להנגשה מחודשת.
חיבור של אז והיום.
גיבוש הזהות

# data[].attributes.headline
תיירות סביבתית חינוכית 

# data[].attributes.subject
תיירות סביבתית חינוכית 

# data[].attributes.body
נציגות נוער מתבגר מכל עיירה שמבקר בעיירה אחרת ושומע את ערכי החיים והתרבות של חלוצי העיירה , יוצר משחקים כגון: אתרים משמעותיים סביב סיפור ששמעו מאותו חלוץ העיירה.(חפש את המטמון, מפת ניווט, מקומות משמעותיים מאז ועד היום).

# data[].attributes.headline
מפגשי בני נוער בין רשויות שונות 

# data[].attributes.subject
מפגשי בני נוער בין רשויות שונות 