# data[].attributes.body
Museu Ciències Naturals | Curiositats contra-naturals

amb Iki Yos Piña

# data[].attributes.body
Cal tenir en compte: canvis polítics i econòmics, globals i locals. Idealment, els museus respondrien a un model "democràtic" de ciutat, no obstant això, a partir de les Olimpíades de 1992, a Barcelona, la majoria passen a un "nou model" guiat per polítiques neoliberals i de posicionament de marca. Al seu torn, el creixement exponencial de museus d'art modern i contemporani a Europa es promou amb polítiques de "reactivació dels barris", la qual cosa va suposar finalment, la seva gentrificació.

Quant a la crítica decolonial als museus, pel que fa a la figura de Picasso, trobem tres tipus d'apropiació que realitza Picasso per consagrar-se sobre "la Història de l'Art occidental (de Velázquez), d'altres cultures (de les Màscares Fang) i de la cultura de masses (dels diaris)".

Algunes invitacions de Jesús Arpal-Moya a mirar, preguntar i escoltar atentament el museu, sigui mitjançant una visita o bé mitjançant un scroll al seu Instagram:

Què té a veure el Museu Picasso amb la colonialitat? Per exemple, podem veure una nota de premsa on el director de museus de Barcelona de l'època comenta la donació d'obres de Picasso "com si s'hagués obert la tomba de Tutankamon".

Què té a veure l'exaltació del paper del geni com a figura clau en la construcció de la modernitat colonial? Per exemple: "El museu incorpora una peça crítica amb la figura del geni, un vídeo de Carlos Pazos, irreverent i camp, titulat "Nicasso". No obstant això, en la cartel·la que ho acompanya s'explica que és "en definitiva, un reconeixement al Picasso universal".

Rastreja el geni del lloc, genius loci, sobretot, en relació amb el turisme i la territorialització de Picasso. Per exemple: "Barcelona: ciutat picassiana".

"Què seria el mal geni? Al geni li hem d'aguantar tot? Observa l'expressió de les persones retratades, estan mirant al pintor... En quin humor estan? I les persones que t'envolten, treballadores, visitants? I tu, veus coses que et posen de mal geni?"

Per a interessades en la història, revisa franquisme i colonialitat en "Las meninas".

Per a interessades en la burocràcia, rastreja testaments, llegats, contractes...

Per a amants de la poesia, busca eufemismes.

Per a interessades en l'escolta activa, realitza picasso-fonías (tanca els ulls i escolta els sons del museu).

Per a interessades en la comptabilitat, apunta quantitats (Les informacions del museu estan plenes de xifres sobre nombre d'obres, 900 obres, 860 obres, 2.000 obres, a veure si et quadren els nombres!)".

Per a interessades en la curadoria: hi ha molts projectes Picasso en el museu, i algun d'ells té a veure amb el projecte turístic del franquisme. Per exemple, seria interessant posar a dialogar les obres del museu amb els souvenirs de la tenda, o de la Rambla, o amb els imaginaris de la Marca Espanya.

# data[].attributes.body
Podcast:

Xerrada

Sessió de treball

# data[].attributes.body
Min. 1:36

Min. 22:55

Min. 30:19

# data[].attributes.attachment_link.title
MACBA: La derecha, la izquierda y los ricos

# data[].attributes.body
Resaltem

Una intervenció artística i política situada a la necròpolis islàmica del s. XI, l’únic jaciment funerari de ritus islàmic documentat a Barcelona, l’actualment Plaça Comercial del Born.

Com a part de la intervenció, i davant l’absència d’aquest punt d’interès arqueològic en la Carta Arqueològica de Barcelona, s’ha identificat i documentat simbòlicament a internet, el lloc i l’acte de recuperació de la memòria que es va fer el dia 23 de setembre del 2023.

"No hi ha res que mencioni aquesta història, aquí regna el silenci, l'oblit i la invisibilització d'una part de la història d'aquesta societat, d'aquest país", diu Fatiha Elmouali en un fragment del manifest col·lectiu.

"No volem continuar amb el relat hegemònic que només ens situa en un discurs que criminalitza i nega les nostres vides, que només ens permet existir com a víctimes, que invisibilitza les nostres agències i les aportacions que fem quotidianament a la ciutat", llegeix Yousra Touri El Mansouri.

Al final, diu Fatiha Elmouali: "Vull recalcar els nostres drets: a tenir cementiris musulmans, a ser enterrats en la terra on hem viscut i a tenir espais de culte propers on les dones puguem anar sense por".

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Barxiluna برشلونة | Memòria i espai públic

amb Fatiha El Mouali, Yousra Touri, Abdel Aziz Fayé, Soumeya i ERRO Grupo

# data[].attributes.body
Museu Picasso I Entre la marca i el model

amb Iván de la Núez i Jesús Arpal-Moya

# data[].attributes.body
Hem de partir del fet que no existeix una sola narració d'allò decolonial, les narracions són situades i diferents segons si ets a Palestina, Madrid, Mèxic o Colòmbia. En aquest sentit, què significa plantejar-nos allò descolonial o anticolonial des d'un marc institucional i nacional determinat?

Quan parlem de la interculturalitat en l'àmbit de les exposicions i les institucions museístiques convé preguntar-se: Des d'on construïm interculturalitat? Qui està interessat en "produir" el diàleg intercultural o l'acte de parla? Tenim tots el mateix "volum" de parla en la conversa? I en aquest sentit, qui són els subjectes que tenen la possibilitat d'un acte curatorial i qui són objectes curatorials?

Com generem procediments de traducció cultural i intercultural que no responguin a imaginaris colonials des de la curadoria i que realment generin i activin processos de rehistorització, imaginació política i dispositius de memòria històrica?

Què passaria si Europa no hagués existit? És una pregunta situada, contextualitzada a una geopolítica de coneixement. És una pregunta que transcendeix els límits del museu com a dispositiu de narració, aquesta interrelacionada amb la nostra vida diària, forma part de les violències que es reediten en la nostra quotidianitat.

Hem d'estar alerta a com hem respost a la pregunta, com si no ens pertanyés, en alguns casos, no es pensa com alguna cosa que forma part de la nostra experiència situada, i que està relacionada amb la construcció d'identitats nacionals i, per tant, règims de silenci i invisibilitat.

Algunes qüestions vinculades amb la pràctica curatorial i de mediació que pot engegar un museu:

Com fer-nos càrrec de la nostra pròpia veu i respostes a l'hora d'abordar la qüestió decolonial des de posicions de privilegi i de poder?

Què fem quan el relat curatorial no està molt clar o no dona resposta a la qüestió que es planteja abordar inicialment? Quines implicacions té la selecció de determinades obres d'una exposició en clau decolonial a l'hora de generar un relat curatorial? Quins problemes metodològics hem trobat en les curadories col·lectives?

Com podem estar alerta a alguns efectes no desitjats que pot tenir la utilització de metàfores o traduccions de conceptes que venen d'altres epistemologies que són intraduïbles?

Quin treball s'ha de fer perquè la mediació faci les connexions pertinents entre la vida diària i el que es planteja en les propostes artístiques en clau decolonial?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Volver al listado

Nombre del objeto
panel

Título/ nombre propio

La xocolatada

Lugar de ejecución
Barcelona

Datación

1710

Medidas

122 x 386 cm

Material
loza

Material/ Técnica

Pisa amb decoració policroma

Ingrés

llegat Joaquim de Càrcer (marqués de Castellbell), 1923

Número de registro

MCB 52770-0

Descripción

Francesc d'Amat i de Planella, comte de Castellar, va encarregar l'any 1710 uns plafons per guarnir el jardí de la seva finca d'Alella (Barcelona), on s'hi representen diverses activitats vinculades a la noblesa: una cursa de braus, una cacera, una batalla i, com és el cas, una festa galant en un jardí on la xocolata és la protagonista.
Aquesta pintura ceràmica aporta molta informació sobre la societat del moment. La vestimenta de les figures correspon a la moda de la cort de Versalles: les dones porten gipons amb puntes i sobrefaldilles, així com pitreres i petits davantals decoratius. Duen un pentinat alt à la fontange i ventalls a les mans. Els homes vesteixen casaca i jupa fins els genolls, calçons, corbata, perruca i xamberg (barret d'ala ampla). Tothom porta mitges de seda i sabates de taló.
També es representen les tasques portades a terme pels lacais: uns, arribats de les colònies, transporten una dama dins d'un palanquí; altres fan de copers i serveixen vi als comensals. Apareix també una taula parada "a la francesa", amb les plates servides al centre. A l'escena central es prepara la xocolata desfeta, es pot veure el plat amb les barres de xocolata, el fornet portàtil amb la xocolatera de coure i les mancerines amb les xicres, ideada pel marquès de Mancera, virrei del Perú.
Un grup de músics amenitza la vetllada i al so de les seves notes dames i cavallers formen una petita rotllana i ballen una dansa cortesana.
Isabel Fernández del Moral

Historia del objeto

encarregat per Francesc d'Amat-Grevolosa i de Planella, primer comte de Castellar, per a la font de pèrgola ubicada a la seva finca d'Alella (Barcelona). Antic camp notes: fitxa museu, ingrés "Junta de Museus". Llegat a la mort del marqués de Càrcer

# data[].attributes.attachment_link.description
Volver al listado Nombre del objeto panel Título/ nombre propio La xocolatada Lugar de ejecución Barcelona Datación 1710 Medidas 122 x 386 cm Material loza Material/ Técnica Pisa amb decoració policroma Ingrés llegat Joaquim de Càrcer (marqués de Castellbell), 1923 Número de registro MCB 52770-0 Francesc d'Amat i de Planella,

# data[].attributes.body
La asención del artista moderno

Orientalismo

Japonismo y otros exotismos

Cap de gitana

Bombardeos y matanzas de la población civil

# data[].attributes.headline
William Kentridge. El que no està dibuixat

# data[].attributes.subject
William Kentridge. El que no està dibuixat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A través de l'animació, el dibuix, el cinema, la música o el teatre, l'artista sud-africà William Kentridge ha construït una obra tentacular, que barreja tècniques i disciplines. La mostra és una oportunitat única per veure algunes de les obres més emblemàtiques de Kentridge: tapissos de gran format i la sèrie completa dels onze curtmetratges d'animació Drawings for Projection. El CCCB és el primer lloc a Europa on s'estrena la darrera pel·lícula de Kentridge, City Deep.

Nascut a Johannesburg, Sud-àfrica, el 1955, William Kentridge és una de les veus de referència en l'art contemporani internacional. Creador polifacètic, els seus dibuixos, pel·lícules o produccions teatrals s'han presentat en museus i institucions culturals d'arreu del món. Una representativa selecció de l'obra de Kentridge arriba ara al CCCB, en una mostra comissariada pel director d'exposicions de l' Eye Filmmuseum d'Amsterdam, Jaap Guldemond.

Estrena a Europa de la sèrie completa de curtmetratges Drawings for Projection

L'exposició presenta per primera vegada la sèrie completa d'onze pel·lícules d'animació Drawings for Projection, una sèrie que l'artista va iniciar l'any 1989 i que el va donar a conèixer internacionalment en el món de l'art. Kentridge va acabar City Deep, l'onzè film del projecte, durant el confinament i es pot veure per primer cop a Europa dins la mostra del CCCB.

Els onze curtmetratges de la sèrie constitueixen una crònica crítica de la història sud-africana des de l'apartheid fins al present. Drawings for Projection són peces fetes amb una artesanal i laboriosa tècnica d'animació. Kentridge crea dibuixos amb carbonet i pastel que modifica esborrant, afegint i tornant a treballar els elements. Filma cada estadi del procés i el modifica contínuament, a vegades deixant al full "restes fantasmals" de les marques prèvies. Kentridge visualitza, d'aquesta manera, el pas del temps i l'estratificació de la memòria, un dels temes principals de la seva obra.

More Sweetly Play the Dance, fris audiovisual en moviment

Un altra de les obres més representatives de l'art i el procés creatiu de William Kentridge que es pot veure a l'exposició és More Sweetly Play the Dance, un espectacular fris en moviment de gairebé quaranta metres de llargada i vuit pantalles on s'evoquen les dinàmiques d'una processó ritual, d'una manifestació de desposseïts, d'un flux de refugiats escapant-se d'una crisi o d'una dansa medieval de la mort.

La peça suposa una de les més aclaparadores manifestacions del vessant més coral i coreogràfic de l'obra de Kentridge, un treball que dilueix fronteres entre la instal·lació artística i les arts escèniques, on els diferents llenguatges que domina l'artista es combinen de manera orgànica i hipnòtica. Ha estat a la Sala 2 del CCCB del 9 d'octubre de 2020 fins al 17 de gener de 2021, i properament es podrà veure a l'espai PLANTA de la Fundació Sorigué, prop de Balaguer.

L'univers creatiu de Kentridge en dibuixos i tapissos de gran format

A "William Kentridge. El que no està dibuixat" també podem veure set dibuixos en paper que reten testimoni del laboriós procés creatiu de les pel·lícules de Drawings for Projection i una selecció de nou tapissos de gran format, que l'artista realitza en col·laboració amb l'Stephens Tapestry Studio de Johanesburg, taller local que dona feina a dones de la zona.

Els tapissos presenten siluetes fosques, figures molt identificables que van apareixent al llarg de l'obra de Kentridge. Mostren imatges de persones que porten càrregues (refugiats, manifestants, pelegrins), que per a l'autor simbolitzen les crisis, les guerres i els problemes que assolen Sud-àfrica i la resta del món.

Espai de reflexió sobre el poder i els marges d'exclusió

Amb aquesta exposició, el CCCB no només vol aprofundir en l'obra i la trajectòria artística d'un creador fonamental, sinó també plantejar reflexions sobre els reptes del postcolonialisme i la dialèctica entre el poder, els marges i l'exclusió en l'actualitat.

Les creacions de William Kentridge fan referència a la seva ciutat d'origen, Johannesburg, a la història de Sud-àfrica i a l'apartheid, però, sobretot, toquen qüestions universals: la naturalesa de les relacions humanes, la memòria, la dominació i la culpa o la dissecció del poder.

"William Kentridge. El que no està dibuixat" és una adaptació ampliada de les exposicions "William Kentridge - If We Ever Get to Heaven" (2015) i "William Kentridge: Ten Drawings for Projection" (2019), dissenyades i presentades a l'Eye Filmmuseum (Amsterdam) i comissariades per Jaap Guldemond, amb la col·laboració de Marente Bloemheuvel.

# data[].attributes.attachment_link.description
A través de l'animació, el dibuix, el cinema, la música o el teatre, l'artista sud-africà William Kentridge ha construït una obra tentacular, que barre

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Centre d'Arts Santa Mònica | Coreo(geo)grafies: Interferències decolonials i espais del que és intraduïble

amb Fabián Villegas Pozos

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Un museu marítim que no parla del mar, que ens parla solament del seu domini i que desvincula la naturalesa i la cultura" sense escoltar "altres ontologies on el mar és un esperit, una entitat viva", tan important com la humana.

Una mirada i jerarquització racial amb la qual està plantejat el relat museogràfic quan es parla de l'altre musulmà o gitano, que és una derivació de la càrrega simbòlica que té l'associació directa de paraules Descobrir, Descriure i Dominar, en una de les sales exposades.Un dels crims comesos en el regne per ser condemnat a treballar en les galeres era ser gitano", informació que està absent en el museu.

Quan es parla sobre "el comerç català triangular" s'exalta i romantitza l'espoli colonial a través de la figura dels "pioners". En aquest punt, ens convida a estar alertes sobre com aquest tipus de ficcions, acompanyades de música èpica i efectes especials, també ens estan dient quelcom de forma "invisible". Per a les persones que han viscut l'altra part de la història és una ferida colonial que es torna a obrir.

Es remarquen les "absències i les presències distorsionades" en la narrativa del museu quan es descontextualitza la Batalla de Lepant i la colonització d'Abya Ayala de la guerra per dominar des de la cristianitat tota Europa i estendre aquest domini.

A propòsit de les "representacions distorsionades", des del públic, se suggereixen canvis concrets en la museografia, però es posa especial èmfasi en la necessitat de retirar la representació de les persones negres esclavitzades en el procés de colonització i de les musulmanes en el procés d'expansió pel Mediterrani.

Cal prendre consciència sobre el fet d'abordar col·lectivament "les resistències i dificultats polítiques que es produeixen a l'hora de reconsiderar les narratives del museu, això es deu, al fet que les narratives que actualment estan en el seu interior són polítiques".

# data[].attributes.body
Museu Marítim de Barcelona | L'art marítim de la dominació

amb Mafe Moscoso i Helios F. Garcés

# data[].attributes.body
Les fotografies del Camp de la Bota en l'arxiu les prenien en gran part clergues de l'església escolàpia, afirma Paqui Perona, qui sent que les decisions sobre l'arxiu es van fer sense la participació de la comunitat gitana del barri. Per a ella, aquest arxiu no representa la dimensió històrica de la vida comunitària gitana.

Visitar l'arxiu ens proposa assenyalar la importància de la "memòria gitana, obrera i del barraquisme a Barcelona per a tots els seus habitants". Aquest arxiu no reflecteix tampoc la història plural del barraquisme, que "s'associa únicament a les persones gitanes-obreres i no als paios-obrers". A més, la desaparició de documentació fotogràfica de l'Asociación de oficios gitanos a l'arxiu en el Camp de la Bota, entre altres, fa pensar en l'omissió de les comunitats gitanes i obreres de la memòria obrera de la ciutat.

Les omissions en els arxius de la memòria històrica i obrera gitana estan relacionades amb el racisme i l'antigitanisme espanyol i català. Les famílies gitanes reallotjades no accedien als habitatges socials i si ho feien, els barris es manifestaven en contra, com va ocórrer a Nou Barris.

Es proposa construir un arxiu fotogràfic comunitari, on les fotografies siguin arxivades amb els relats de les persones donants, per prevenir que siguin descontextualitzades. Es tracta de "gitanitzar l'arxiu des del minut zero, construir-ho des de la gitanitat".

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Rromano kidipen: Gitano i arxiu

amb Mercedes Gómez, de l'Associació gitana Lachó Bají Calí, i Paqui Perona, de Voces gitanas, Rromane Glasura, Pedro Casermeiro de l'Associació Cultural Gitana Rromane Siklǒvne, Carlotta Marcantonini de l'Instituto Romanó para Asuntos Sociales y Culturales (IRASC), i Sam Mosquetón de l'Associació Carabutsí i l'EMUGBA.

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Quines van ser les dialèctiques que es van generar en la creació del Museu d'Història de Catalunya? En relació amb, o en confrontació a què, es volia muntar un museu com aquest? Què ens diu això del contingut present en la seva museografia? Els museus "són l'expressió en majúscula de la nacionalitat, de la política, una institució que legitima discursos de poder, però també és un camp de batalla", expressava Mostafà.

Cal tenir en compte des d'un punt de vista filosòfic, historiogràfic i polític els diversos desplaçaments lingüístics, de sentit i materials sobre el que entenem com a racisme en les seves diverses accepcions o lògiques històriques (religiós, biològic i cultural). Davant d'això, es proposa preguntar-nos:

Com la pàtria, la nació i l'Estat, instrumentalitza la religió i la idea de raça per generar una alteritat inferioritzada?

Com podem repensar aquesta alteritat en relació amb la catalanitat o el catalanisme? és a dir, com podem desplaçar del centre la visió mítica, imaginada, de ser català?

El racisme religiós, evidenciat en la deshumanització i expulsió de "l'altre musulmà" i "l'altre jueu" de la península Ibèrica, explica els conflictes simbòlics i materials que determinen la construcció identitària de la "raça" espanyola i catalana. En aquest context, les retòriques de la reconquesta, l'enemic, i la negació del fet islàmic expliquen la continuïtat del racisme present en les institucions i disciplines que s'encarreguen de la producció i difusió de coneixement en aquest àmbit.

Pensar el museu com a receptacle de la història del racisme estructural a Catalunya i des d'allí accionar un antiracisme local i autocrític.

Hem de donar-li una volta a la idea que la museografia és intocable, i això implica pensar en canvis molt concrets als textos que no impliquin massa pressupost, però també implica repensar la forma en què prioritzem els pressupostos.

Obrir-nos a la possibilitat de dissenyar museografies més versàtils i permeables a diversos relats que vagin sorgint.

# data[].attributes.body
Un fet i una tendència historiogràfica que es repeteix en tot l'Estat espanyol: "El passat andalusí en tota la península Ibèrica ha deixat un llegat irrefutable i indeleble", alguna cosa que no es correspon "quan estudiàvem història medieval d'Espanya, la part de l'islam era residual, el territori a conquistar, el negatiu de la foto en la construcció identitària espanyola". Hi ha una obsessió per la hipervisibilització de la història romana d'Espanya. "Som el resultat del tot, un conglomerat heretat i no solament l'última capa de negació de l'anterior".

Una sèrie de narratives de la historiografia catalanista de la Renaixença que demostren que: "Els musulmans solament apareixen en la nostra historiografia com a comparses d'una història del poder, de la vindicació dels comtes de Barcelona". A parer seu, la història i el discurs patrimonial catalanista estan fortament esbiaixats per un prejudici interpretatiu gruixut que explica una "narrativa maniquea que separa a musulmans-àrabs i a catalans-cristians en dos bàndols uniformes i enfrontats" i que alhora, es fonamenta en la idea que existeix una continuïtat ètnica entre la població de Catalunya abans i després de l'arribada de l'islam, i que, per tant, la conquesta carolíngia va implicar, de fet, una "restauració", és a dir, subscriu acríticament el mite de la "reconquesta".

La gestió del cementiri islàmic - l'enterrament de 16 cossos enterrats sota el ritu islàmic i amb grillons, trobats el 1991 en el jaciment de l'antic Mercat del Born (actualment El Born CCM) -, ens convida a preguntar-nos què ha passat amb la no inclusió d'aquesta troballa en la narrativa històrica i la gestió patrimonial de la ciutat per les institucions encarregades: "Per què alguns patrimonis s'activen, com el de Barcelona de 1700, mentre que uns altres s'ometen, com el del cementiri islàmic?".

# data[].attributes.body
L'arquitectura al servei del poder, pensar-ho íntegrament com un monument del S. XIX dut a terme pels indians, que contracten als millors arquitectes i escultors del moment per construir les seves residències, seus d'empreses i panteons. I com volen ser recordats.

Passeig de Gràcia és el nom tant del carrer d'oci i negocis de la burgesia catalana a la ciutat, com del recorregut on està enterrada en el cementiri l'elit econòmica d'indians i industrials tèxtils que es van beneficiar del sistema colonial i esclavista d'explotació del cotó, entre altres recursos.

L'absència de la història de l'esclavitud en els relats biogràfics dels indians.  Exemple: Un epitafi on jeuen les restes d'una persona esclavitzada i portada per una família d'indians a la ciutat, després de l'abolició del tràfic esclavista en el S. XIX.

L'absència de comunitats no cristianes en el cementiri, com la musulmana, és una qüestió que ressalta durant la guia a la zona de fosses comunes i tombes petites, un espai dissenyat per Albareda destinat "a totes les persones sense importar la seva classe o religió".

Durant el recorregut una visitant comenta que el relat de les lluites de classe treballadora davant de les tombes dels industrials no té en compte la història de mort i violència colonial i el seu benefici davant la posterior creació de l'Estat de benestar.

Reflexió de la història de les grans biografies vs. dels pobles.

# data[].attributes.body
Art modern on la mirada dels pintors bohemis del segle XIX, els seus pintors i col·leccionistes burgesos i les categories de la Història de l'Art on se'ls inscriu, van configurant el "relat del vencedor" que celebra el colonialisme a través del triomf militar i el triomf cultural. El Rei Alfonso XIII ( l'Africà" per començar la guerra del Marroc, és un dels protagonistes fonamentals de la història espanyola del segle XX. És possible identificar la continuïtat entre les exposicions universals de 1888 i 1929 i un "esperit de celebració del triomf colonial" en elles. És aquí on és possible veure la consolidació de la representació pictòrica orientalista i racialitzant de les poblacions nord-africanes en l'art català.

Quin tipus de relació guarda la representació de "els altres" en el museu amb els llocs d'enunciació presents en el relat de les seves sales? Més enllà de prestar massa atenció sobre el relat que se'ls dona a les comunitats racialitzades, seria més interessant analitzar quin és el relat que se li està oferint a la població blanca sobre ella mateixa, sobre la seva pròpia història i sobre el que entra i el que no en la idea d'"art nacional".

Algunes representacions de l'altre que apareixen en el museu constitueixen la mirada occidental i de superioritat racial que és dirigida per i per a la burgesia i bohèmia catalana. La representació de dones gitanes per Isidre Nonell presents a la sala del miserabilisme són un exemple més d'aquestes lògiques.

Possibles problemes en els esforços d'inclusió que puguem engegar per superar "les absències"? La inclusió de la diversitat, realitzada a través de programes educatius estesos a la infància i població racialitzada, necessita tenir en compte les violències simbòliques d'alguns relats que algunes peces del museu puguin continuar reproduint (tal és el cas de Lina Ódena de J. Pons).

El culte al "pintor" o a l'artista individual.

# data[].attributes.body
L'educació de la mirada: on el bell i el lleig, l'exòtic i el civilitzat són dualitats constitutives: Què és l'altre? L'altre és una persona que en realitat no existeix. L'altre solament existeix en la presència física i simbòlica d'una persona blanca."

Reconèixer la importància del pluralisme religiós a la ciutat i com la comunitat i la infància migrant i arabomusulmana, el bagatge de la qual ha estat desestimat, es beneficiaria a través d'una museografia dirigida.

Posar al centre la imaginació de la infància migrant i racialitzada i contrarestar la violència de les representacions de persones racialitzades en els objectes de la col·lecció.

En comptes d'ocultar els objectes, es realitzin intervencions en la museografia.

Sobre l'origen de la col·lecció i la seva museografia, parlem que reprodueix la història hegemònica d'una elit que es mira a si mateixa.

A través de guions i campanyes educatives, el museu està fent esforços per fer un gir crític a la col·lecció, reconeixent l'agència de l'objecte i el seu passat colonial. Com això pot generar canvis en l'estructura de la col·lecció i formes de pensar el museu?

# data[].attributes.body
Museus antropològics i etnològics van ser creats pel desig d'alimentar-se de "l'altre". Funció educativa vs. funció primera dels museus en la construcció, en termes jeràrquics, de la idea de raça. Aquest fet històric ha "produït ignorància sobre el caràcter violent de la dominació colonial".

La selecció patrimonial de peces de diversos pobles d'Àfrica, Oceania, Àsia i Amèrica, explica que els dispositius pedagògics del museu estan travessats per semàntiques racials i estètiques en les seves narratives, com la del "descobriment i fascinació de l'altre"

El "museu no pot descolonitzar-se, però pot posar-se alguns deures": Restituir, reparar, historitzar. // Fer visible i accessible l'origen colonial-racial de la institució. // Reinterpretar el marc culturalista/racista instrumentalitzat en la colònia. // Abandonar l'arrogància de pretendre representar a les CULTURES DEL MÓN. // Visibilitzar totes formes del racisme/inferiorització/exotització que travessen les exposicions. // Trencar amb la narrativa del descobriment i amb les narratives sobre la fascinació, especialment sobre Àfrica. // Fer del museu una caixa de ressonància de les crítiques sobre el significat i la funció dels museus etnològics avui.

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Les potencialitats i reptes d’engegar i sostenir un procés comunitari, liderat pel propi veïnat, en la recuperació d’arxius per a la reconstrucció de la memòria gitana de la ciutat, i en aquest sentit, interpel·lar el relat o discurs oficial sobre “la memòria de la ciutat”.

Les implicacions teòriques i pràctiques sobre el que anomenem patrimoni cultural (material i immaterial de la ciutat) i una col·lecció.

Les valoracions sobre el possible diàleg que pot generar un museu i les seves propostes expositives amb el territori i comunitats que els envolta, i en aquest exercici, preguntar-nos sobre el rol que els museus poden tenir a l’hora de trencar processos de gentrificació de la ciutat.

# data[].attributes.body
Analitzar l'art contemporani i el rol dels grans equipaments museístics de les ciutats, cal tenir present la relació entre la gestió pública i privada. Aquesta relació està influenciada, no només pels gustos particulars (dels mecenes actuals), sinó també pels objectius corporatius, o de la missió institucional, de qui col·lecciona i administra obres.

Una col·lecció de “fragments” que obeeixen al context històric i geopolític del territori. Aquesta mirada fragmentada està íntimament lligada al vessant nacionalista de cada institució. Per això, el que veurem no pot representar en si una totalitat, només una visió inacabada i fragmentària. Cal abandonar tota pretensió d'universalitat.

Zones de contacte:  “espais socials on cultures dispars es troben, xoquen i s’enfronten, sovint dins de relacions altament asimètriques de dominació i subordinació, com ara el colonialisme, l’esclavitud, o les seves conseqüències en el món d’avui”.

Més preguntes per a visitar des d'un altre lloc un museu: Quina és l’estructura que sustenta les obres? // Què és el que hi ha al voltant? // Com s’han situat? //Com s’han emplaçat? // Quin és el text de sala que està situant l’obra dins d’un determinat discurs? / / Quin és el moviment que ens estan forçant a fer amb el recorregut museogràfic? // Per què ens guien d’una determinada manera?  // Cap a quines obres estan posades l’atenció i quines adquireixen una posició secundària? // De l’arxiu de l’exposició, quines imatges s’han decidit incloure, i com s’han inclòs? //Quina és la memòria que queda d’una exposició?

Com assignem i distribuïm el pressupost entre una exposició "important" i una suposadament secundària?

La col·lecció i classificació en claus estètiques vs. funcions múltiples i orgàniques en una comunitat.

# data[].attributes.body
Podcast ( Xerrada )

Podcast ( Taller)

# data[].attributes.body
Podcast ( Xerrada )

Podcast ( Taller)

# data[].attributes.body
Genealogia del museu +  funció en el marc de la reproducció històrica de les narratives eurocèntriques de progrés, innovació i modernitat.

Classificacions entre els qui tindran dret a col·leccionar i els qui seran considerats “objectes col·leccionables”. Distinció entre Història de l’art i l’Antropologia. Orgull nacional. Il·lusió cosmopolita de les clases treballadores.

Aprendre a observar el que no està vist en les exposicions: Com estan conformats els equips que formen part del procés de curadoria i de presa de decisions de les exposicions? // Qui elabora les propostes educatives dels mateixos? // En quina mesura representen la diversitat ètnica-racial de la societat? // Quina és la intenció, naturalesa, origen, jerarquia i contraposició dels objectes presentats en les col·leccions dels museus? // Quants espais de debat obert amb diferents interlocutors (persones racialitzades, artivistes, professionals, equips tècnics, estudiants, etc.) s’han promogut i generat des dels mateixos museus?

Preguntes que ens permeten visitar des d’un altre lloc les exposicions?
De què es tracta? / On és? / Per què? / Què s’està dient?
Com s’utilitza? / Per a qui s’ha creat? / Per a qui existeix?
Qui està representat? / Com estan representats? / Qui fa de narrador/a? Qui escolta (a qui va dirigit)?/ Què hi veus? / Què escoltes? / Què pots tocar? / Què sents? / Què en penses?/ On ets?

Alertes en relació amb les exposicions sobre colonialisme: Dicisions comisarials vs. el culte a un artista / Desplegament de propostes educatives sense posar el focus a les dinàmiques i el context de Barcelona.

# data[].attributes.body
Museu d'Història de Catalunya| De les narratives històriques al relat museogràfic

amb Mostafà Shaimi i Mohamad Bitari

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Barxiluna برشلونة | (Des)memòria del passat i present islàmic: Història i patrimoni

amb Abdenur Prado, Bilal Sarr, Camila Opazo-Sepúlveda, Fátima Chaarkaoui

# data[].attributes.body
MNAC| L'art nacional i els seus altres

amb Salma Amazian i AbdelAziz El Mountassir

# data[].attributes.body
MUEC | Razas, pueblos, culturas

amb Anyely Marín Cisneros

# data[].attributes.body
EMUGBA | L'EcoMuseu Urbà Gitano de Barcelona

amb Carabutsí

# data[].attributes.body
MACBA | Un cub blanc al Raval

amb Suset Sánchez

# data[].attributes.body
CCCB | L'exposició: el que no està vist

amb Francisco Godoy Vega

# data[].attributes.body
Museu del Disseny | Artefactes del disseny

amb Lizette Nin i Yazel Parra Nahmens

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Podcast

# data[].attributes.body
Cementiris de Barcelona | Necròpolis o ciutat estratificada

amb Ruta de Autor

# data[].attributes.body
Des de > > 2021 fins....

Col·laboració  > >  diversos museus de la ciutat

Objectius > >

Generar espais pedagògics i d'intercanvi de sabers entre artistes, professionals i personal tècnic vinculat amb la gestió artística i cultural.

Reflexionar i debatre sobre les condicions de possibilitat per trencar amb els imaginaris occidentals sobre l'alteritat" presents en les propostes expositives i educatives que s'ofereixen en sales d'exposicions, centres culturals i museus de la ciutat.

Imaginar de manera col·lectiva i en clau intercultural sobre noves formes de relació amb les comunitats i teixit educatiu que envolta aquest tipus d'agents culturals.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mediateca | BCN Acció Intercultural | Ajuntament de Barcelona

# data[].attributes.attachment_link.description
Consulta els continguts en format de pòdcasts, vídeos, entrevistes i cròniques de la programació d'activitats que realitza l'Espai Avinyó.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Cada trimestre, l'Espai Avinyó ofereix una nova agenda cultural d'activitats oberta als sabers, expressions i pràctiques artístiques presents a la ciutat caracteritzada per ser:

Així mateix, en col·laboració amb el Centre de Normalització Lingüística de Barcelona (CPNL), proposa activitats a estudiants de català, amb l'objectiu de fomentar l'ús social de la llengua amb una mirada intercultural.

# data[].attributes.attachment_link.description
Cada trimestre, l'Espai Avinyó ofereix una nova agenda cultural d'activitats oberta als sabers, expressions i pràctiques artístiques presents a la ciutat caracteritzada per ser: Itinerant pels diversos barris de la ciutat Gratuïta Amb inscripció prèvia.

# data[].attributes.body
Des de....2011

*Programació

Activitats culturals des d'una perspectiva intercultural: Reflexions i debats sobre la pluralitat de formes de ser, estar, sentir, pensar, viure i expressar-se de diverses comunitats i pobles que conformen Barcelona.

Multidisciplinar

Trimestral

Oberta

Gratuïta

Itinerant pels diversos barris de la ciutat.

*Altaveu

Pràctiques, projectes i iniciatives d'artistes, col·lectius, associacions comunitàries, equipaments i institucions culturals, educatives, religioses i lingüístiques...

*Transversalització

Agent actiu en processos d'acompanyament de la transversalització de la perspectiva intercultural a entitats i institucions artístiques i culturals de la ciutat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Comparteix aquest contingut

Introducció Espai Avinyo

Des dels seus inicis, l'any 2011, l'Espai Avinyó s'ha anat consolidant com a referent pel que fa a la programació d'activitats culturals des d'una perspectiva intercultural, promovent reflexions i debats sobre la pluralitat de formes de ser, estar, sentir, pensar, viure i expressar-se de diverses comunitats i pobles que conformen Barcelona.

Mitjançant un ampli ventall d'expressions artístiques i formats per a l'intercanvi de sabers, l'Espai Avinyó, ofereix una programació multidisciplinar, territorialitzada, oberta, gratuïta i itinerant de forma trimestral.

L'Espai Avinyó és també un altaveu de pràctiques, projectes i iniciatives d'artistes, col·lectius, associacions comunitàries, equipaments i institucions culturals, educatives, religioses i lingüístiques que promouen el reconeixement, visibilització i respecte de la diversitat cultural a la ciutat.

Així mateix, és un agent actiu en processos d' acompanyament de la transversalització de la perspectiva intercultural a entitats i institucions artístiques i culturals de la ciutat.

# data[].attributes.attachment_link.description
Comparteix aquest contingut Des dels seus inicis, l'any 2011, l'Espai Avinyó s'ha anat consolidant com a referent pel que fa a la programació d'activitats culturals des d'una perspectiva intercultural, promovent reflexions i debats sobre la pluralitat de formes de ser, estar, sentir, pensar, viure i expressar-se de diverses comunitats i pobles que conformen Barcelona.