# data[].attributes.headline
За матеріалами Чернівецького літературно-меморіального музею Ольги Кобилянської 

# data[].attributes.subject
За матеріалами Чернівецького літературно-меморіального музею Ольги Кобилянської 

# data[].attributes.headline
За матеріалами авторського проєкту Наталі і Богдана Тихолозів "Франко: Наживо/Franko: Live"

# data[].attributes.subject
За матеріалами авторського проєкту Наталі і Богдана Тихолозів "Франко: Наживо/Franko: Live"

# data[].attributes.headline
За матеріалами Ольги Бойко,завідувачки Колодяжненського літературно–меморіального музею Лесі Українки

# data[].attributes.subject
За матеріалами Ольги Бойко,завідувачки Колодяжненського літературно–меморіального музею Лесі Українки

# data[].attributes.headline
Із 13 літ пекла паски

# data[].attributes.subject
Із 13 літ пекла паски

# data[].attributes.body
Відомо, що вже у тринадцять літ сама Лариса Косач (Леся Українка) пекла паски зі своєю сестрою Ольгою. Про це вона пише у листі від 14 травня 1884 року з Колодяжного до бабусі Єлизавети Драгоманової: «В нас также на свята було скучно, бо була дуже погана погода, зато тепер тепло і гарно так, що ми в одних платтях ходим… Наші паски були дуже гарні. Лілиних три малих пасочки трошки поперевертались, але то їм нічого не помішало».

# data[].attributes.headline
Із листування

# data[].attributes.subject
Із листування

# data[].attributes.body
У листі від 26–27 квітня 1900 року з Києва сестрі Ользі Леся Українка писала: «Лілея моя лілейна! Аж тепер можу тобі написати, а то при найліпшому бажанні не могла. Діло в тім, що передсвятковий час пройшов дуже сутужно і втомно для мене: спочатку ото слабувала Оксана, як ти знаєш, і я навіть боялася для неї якого тифу, бо здіймалось багато вище 40, однак пролежала вона тиждень і встала здорова, хоч і тепер живіт часто болить, але то вже так собі, звичайним способом. Ледве тільки встала Оксана, злягла Дора, була у неї пропасниця, але дуже сильна, так що цілий Страсний тиждень був з нею клопіт. Обидві пацієнтки, в міру того, як слабли, переходили в мою хату, і я їх уночі гляділа. Наші старші тим часом виїздили: спочатку їздив у Колодяжне папа, а далі, на Страсному тижні, мама, отже мені прийшлось і передсвятковий клопіт взяти на себе, правда, останніх два дні мені трохи помагала Оксана, але я не хотіла багато її помочі, бо вона ще тоді не оправилась як слід по своїй слабості. Ходила я і на базар, пекла мазурки, шила, прибиралась, гляділа Дори, приймала навіть гостей при всьому тому…». У цьому ж листі вітається: «Христос Воскрес!». У своїй книзі «Леся Українка. Хронологія життя і творчости» Ольга Косач писала: «Весною перед Великоднем мати одержала Лесиного листа і спішиться послати рецепта на паску… Святкувати будуть у Києві, батько приїде до Києва на свята. Мати перед святами поїде до Колодяжного і там усе напече, бо в Києві нема печі і Марися сама не справиться».

# data[].attributes.headline
Про узори на писанках

# data[].attributes.subject
Про узори на писанках

# data[].attributes.body
Обов’язково в Косачів розписували й писанки. Як пригадує подруга знаменитої поетеси і драматурга Оксана Старицька–Стешенко, Леся Українка «розписувала писанки здебільшого квітами, які вона надзвичайно любила.

Її писанки були ніжні, тендітні, без яскравих фарб. Іноді малювала вона на яєчках і ніжні арабески власного витвору. У мене дуже довго переховувалась писанка, яку Леся подарувала моїй дочці. На ній було намальовано ніжні лілеї. Мені завжди здавалось, що ці лілеї — ​прообраз самої авторки».

# data[].attributes.headline
Сьогодні воск

# data[].attributes.body
Сьогодні воскресає не тільки весна,але і Христос воскресає,не тільки зима зазнає поразки,зазнає поразки смерть в усіх своїх формах,зло у всіх своїх проявах, не виключаючи й етичних.

Іван Франко «Писанки»

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван_Якович_Франко

# data[].attributes.headline
Потужну енерге

# data[].attributes.body
Потужну енергетику Великодня Іван Франко ословив так:

«Сьогодні воскресає не тільки весна, але і Христос воскресає, не тільки зима зазнає поразки, зазнає поразки смерть в усіх своїх формах, зло у всіх своїх проявах, не виключаючи й етичних. Перемагає правда і справедливість: в німій люті, в судорогах корчиться вже безсила кривда, в ніщо перетворюються несправедливі присуди несумлінного судді-боягуза. Торжествує опльовувана вчора, катована і на ганебному стовпі розп’ята любов; плинуче з неї пробачення, яке ще вчора могло видатись пустим словом, сьогодні стає могутнім громом, який трощить затверділі серця людей, посивілих у виконанні церковних обрядів і приписів і в бездушному лицемірстві. «Христос воскрес!»

# data[].attributes.headline
Страсний тиждень

# data[].attributes.subject
Страсний тиждень

# data[].attributes.body
Так, у понеділок, як твердив Іван Франко, у Нагуєвичах «купують звичайно все потрібне для Великодніх свят: муку, коріння, а також одежу, капелюхи, хустки» .
У Чистий, «Живний» четвер святкують (тобто ніякої роботи не роблять!) і, особливо старі люди, як повечеряють, то «їдять аж свячене на Великдень (постять триднівку)» [т. 54, с. 170]. У деяких регіонах України у «живний» четвер господині печуть паску, бо в пʼятницю не можна.
Страсну пʼятницю «годиться постити рано аж до закінчення церковної відправи. Того дня належиться конче їсти рибу. Коли не свіжу, то бодай селедця».

У пʼятницю увечері бойки (бо ж Іван Франко був бойком!) замішували і тісто для ритуального великоднього печива – паски. Спершу готували опару: розчиняли дріжджі у молоці (чи воді), куди всипали невелику кількість борошна. Тобто заколочували «на рідко» і клали «киснути до вечера (в пʼятницю)»[8]. Тоді в окремій посудині, призначеній спеціально для паски, замішували тісто і знову залишали киснути (уже на ніч). До паски додавали ще усілякі пряні присмаки і запахи, як-от бібки (плоди лаврового листя), гвоздику, імбир, цитвар (корінь куркуми цитварної, що має жовте забарвлення). Підсипати муки і місити потрібно було доти, поки тісто не відстане від рук. Після цього паска мала постояти ще трохи на столі, підрости і тоді в суботу рано «до дня» її саджали у піч, змастивши попередньо яйцем (у деяких регіонах мастили сметаною або маслом). Піч мала бути уже розігріта, але не за гаряча, бо тоді великоднє печиво всередині буде сире, а зверху тверде. Перепекти паску також не годиться.

У автобіографічному нарисі «Моя вітцівська хата» Іван Франко так описав процес випікання паски у родинній оселі в Нагуєвичах:

«Паска – се був величезний хліб із чистого пшеничного тіста, розчиненого на молоці та заправленого різним пахучим корінням, як товченими бібками (лавровими горішками), гвоздиками та імбиром, що додавав тісту жовтої краски, а також родзинками. Приготовити се тісто відповідно, вимісити та всадити до печі – се була немала штука та свідоцтво вмілої господині. Паску саджав до печі звичайно сам господар, примовляючи «Господи благослови». Посестру та перепічки саджала вже сама господиня, від вмілості та бачності якої залежало також добре випечення того великоднього печива».

# data[].attributes.headline
Пасківник Івана Франка

# data[].attributes.subject
Пасківник Івана Франка

# data[].attributes.headline
Рецепти з кухні Кобилянських

# data[].attributes.subject
Рецепти з кухні Кобилянських

# data[].attributes.body
Напередодні великого свята господині вишукують рецепти страв, аби порадувати й здивувати своїх рідних. І сто років тому такі самі проблеми турбували наших бабусь і прабабусь, тож діставали вони записники й старовинні книги, радилися з подругами й сусідками.
Пропонуємо сучасним ґаздиням кілька рецептів від Ольги Кобилянської та її прийомної доньки Олени (Галюсі) Панчук-Кобилянської. Секретами приготування вони поділилися з приятелькою родини, громадською діячкою та літераторкою, редакторкою і сенаторкою, жінкою, яка із завзяттям ставилася до усіх справ, і гастрономічних зокрема, Оленою Кисілевською. Вона вмістила їхні рецепти у книзі «Як добре й здорово варити» (Коломия, 1938), яка давно стала бібліографічною рідкістю. 2019 року завдяки Оксані Антоновій і Ларисі Латиповій з’явилося нове видання цієї кулінарної скарбнички з чудовими ілюстраціями Маріам Найем.
Сподіваємося, господині ХХІ століття скористаються давніми рецептами, а їм та їхнім близьким посмакують старовинні страви, приготовані на сучасній кухні!

Зрази з хріном (дуже добрі)
М’ясо приладжене, як на січеники. До кожного зраза кладемо в середину ложечку тертого на тонкій терці хріну, легко підсмаженого на маслі з булочкою, або ще краще вимішаного з сметаною й дрібкою соли. Затулити м’ясо, обтачати в муці, й смажити на товщі, даючи до нього краяної цибульки. Як рум’яне, залляти сметаною, підігріти, подати.
(Записано в п. О. Кобилянської в Чернівцях)

Торт крухий з піною і з морельовою або іншою винною мармелядою
На крухе тісто треба:
24 дека (шклянка) масла, 31 деко (вершна пів кварта) муки, 9 дк. цукру, 1 жовток, ванілія.
До перекладання:
10–12 білків на піну, 20 дека (1 й чверть горнятка) цукру, 15 до 20 дк. мармеляди морельової, або іншої винної.
Масло, муку, цукор (9 дк.) й жовток, скоро на холоді замісити на тісто й покласти хай постоїть годину. Розділити на три части й спекти три пляцки. 10–12 білків вбити на тверду піну, 20 дк. цукру поділити на дві половини. Одну половину цукру перемішати з піною, як уже піна уб’ється.
Другу половину розтерти добре з морельовою мармелядою, додати до піни й ще разом бити, аби було густе. Перекладати пляцки. Зверху дати теж тої піни. Посипати січеними горіхами.
(Подала п. Галя Панчук, Чернівці)
Смачного!

# data[].attributes.body
В очікуванні Великодня, незважаючи ні на що, ґаздині знаходять рецепти лакоминок, купують продукти й дістають кухонне начиння. Отже, сьогодні трохи про один з предметів з кухні Ольги Кобилянської – бабник, тобто форму для випікання. Складно точно назвати, що саме випікали у ній жінки родини Кобилянських: чи тільки великодню бабку, чи ґуґельгопф (як підказує Вікіпедія, ванільний пиріг з дріжджового тіста з родзинками чи без них), популярний в австрійській кухні, чи тривіальний кекс. Арсенал сімейних рецептів був значним, а пригощати було кого: рідних, друзів-письменників, приятельок, які збиралися на «плітки» обговорити найважливіші питання…

Беручи в руки той бабник, розумієш, наскільки важкою у прямому сенсі слова була справа приготування чогось смачненького. Важить фаянсова форма 1900 г (стінки завтовшки майже 1 см, тож тісто пропікалося добре!). А якщо додати вагу тіста, і форму треба закласти й вибрати з печі тендітній жінці, якою була О. Кобилянська, бо ж господарство вела вона? Словом, чим не причина для емансипації?

Не маємо рецепта бабки «від Ольги Кобилянської», але можемо поділитися рецептом «Шайделя», який був опублікований у коломийському часописі «Жіноча доля» 15 листопада 1937 року.

P.S. Не будемо псувати поясненнями інтелектуальну насолоду, яку ви, без сумніву, отримаєте, коли знайдете значення слова «андрут» чи «веприни»!

# data[].attributes.headline
За матеріалами авторського проєкту Наталі і Богдана Тихолозів "Франко: Наживо/Franko: Live"

# data[].attributes.subject
За матеріалами авторського проєкту Наталі і Богдана Тихолозів "Франко: Наживо/Franko: Live"

# data[].attributes.headline
Правнучка Івана Франка про великодні рецепти своєї баби

# data[].attributes.subject
Правнучка Івана Франка про великодні рецепти своєї баби

# data[].attributes.body
Пані Іванка Міліянчук є правнучкою Івана Франка по синові Петрові. Звісно, що ні свого діда Петра, ні тим паче прадіда Івана Франка вона не пам’ятає… Але її дитинство минуло на вулиці Запорізькій у Львові, де вона зростала під дбайливим оком своєї баба Ольги-Марії Франко з Білевичів. Так, так саме тієї Ольги Франко, книга рецептів якої була настільною кулінарною енциклопедією для багатьох поколінь українських ґаздинь. Сьогодні спеціально для читачів нашого сайту пані Іванка поділилася рецептом своєї пасочки.

# data[].attributes.headline
Рецепт паски від Ольги Франко-Хоружинської

# data[].attributes.subject
Рецепт паски від Ольги Франко-Хоружинської

# data[].attributes.body
Моя баба, Ольга Франко, любила варити і пекти. Зналася на секретах приготування всяких страв і приправ до них. Я любила дивитися, що і як вона готує. Особливо захоплювало приготування до свят, це була особлива атмосфера. Перед Великоднем баба планувала, що буде пекти, я дуже любила цей домашній клопіт. На бабки (тільки так називала паски) купувала найкращі продукти, обов’язково “бабські” (домашні) яйця, не менше тридцяти.  Бо бабка мала бути жовта. Мала свої мірки, які вже знала, тому рідко користувалася вагою. Часто мені говорила: «та дві шуфлі муки»… В кухні було тепло і нам дітям, а нас було досить багато, просили не забігати до кухні, але ми завжди забігали, бо було цікаво дивитися, як місить тісто наша баба. Мабуть, перепис згрубша такий, як і у всіх. Місила годину, коли виростало збивала, і воно росло ще раз. Було накрите, і заглядати до нього було заборонено. Випікала баби різних розмірів, зверху змащувала яйцем, готові ніколи не люкрувала, на середину ставила гілочку букшпану. Хата була прибрана, з особливим запахом Великодних свят…

Завдяки моїй бабі, я також дуже люблю пекти, це також передалося моїм дітям. На Великдень ми завжди печемо бабки і солодке за переписами нашої баби Ольги, котрі передаються з покоління в покоління.

Коли ми з дітьми готуємося до свят, то по доброму згадуємо бабу, трохи сміючись, і створюємо гарний настрій. Питаємо одна одну: «Скільки даш жовтків, як баба 30, чи менше? А місити 2 години будеш? А скільки шуфель даш муки, а молока горня, те що з вушком? А торт, той на 100 яєць пам’ятаєш?…»

На 0.5 кг муки, нам потрібно: 250 мл молока, 30 г свіжих дріжджів, 4 жовтка, 50г масла, 150 г цукру, щіпку солі, 1 ложка олії і 1 ложка сметани, цедра з цитрини. З частини теплого молока, дріжджів і трохи муки з загальної кількості робимо розчину, ставимо, щоб підросла. Коли почне бродити, додаємо решту муки, молока, жовтка, цукор, місимо, щоб стало гладке і не липло до рук. Залишаємо в теплі на 1 годину, щоб виросло. Тоді додаємо топлене масло, олію і сметану, тремо цедру з цитрини, знову вимішуємо і ставимо ще на годину, щоб виросло. Тісто даємо в форми і ще залишаємо в теплі. Коли тісто підросте, печемо при температурі 170 градусів.