# data[].attributes.headline
(עדי) התפשטות

# data[].attributes.subject
(עדי) התפשטות

# data[].attributes.body
מסופר על בנאדם שמגדל קוף לא מרצונו.
הבעלים שלו נדבק בווירוס שיש לקוף, ומספיק את כל העולם בווירוס.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
התפשטות (במקור: Contagion) הוא סרט דרמה אמריקני- הונג קונגי משנת 2011, העוסק בהתפשטות של מגפה קטלנית. במאי הסרט הוא סטיבן סודרברג.

בת' אמהוף ( גווינת' פאלטרו) עוצרת אצל המאהב שלה ב שיקגו, בדרכה מחופשה ב הונג קונג אל בית משפחתה, ב מיניאפוליס. יום למחרת, בעלה, מיטש ( מט דיימון), מבהיל אותה אל בית החולים, שם היא נפטרת, עוד באותו יום, מ מחלה מידבקת מסתורית. זו מחלה שאינה מוכרת לאנושות, לא ממקרים קודמים של בני אדם חולים ולא ממקרים קודמים של חיות מבויתות חולות.

מיטש חוזר לביתו ומגלה שעוד באותו יום, גם בנו החורג מת מאותה מחלה בדיוק. מיטש מוכנס לבידוד עד שמתגלה שהוא חסין למחלה והוא משוחרר. לאורך כל המשך עלילת הסרט הוא מנסה להגן על בתו מפני הדבקה ומפני רעב ואלימות, בחברה בה החוק והסדר מתרופפים. ההתרופפות היא בשל התפשטות המגפה הקטלנית ובשל הפצת שמועות, על ידי בלוגרים כמו אלן קרומוויד ( ג'וד לאו). בין השאר, קרומוויד מפיץ באמצעות הבלוג שלו שמועה כי תכשיר הומאופתי בשם "פורסית'יה" הוא תרופה למחלה, ובכך גורם להתנפלות על החנויות המוכרות אותה. לאחר מכן מתברר כי קרומוויד הרוויח כסף מן המכירות של "פורסית'יה".

ביום שאחרי פטירתה של בת', נפטרים מאותה מחלה אנשים נוספים ברחבי העולם. ד"ר לאונורה אורנטס ( מריון קוטיאר) מ ארגון הבריאות העולמי מופקדת על ה חקירה האפידמיולוגית. היא טסה להונג קונג ונעזרת בסרטי האבטחה של בית קזינו מקומי ודיווחים אחרים. היא מסיקה, שכל הנפגעים הידועים מהמחלה בימיה הראשונים, נדבקו כולם מבת': טבח הקזינו שלחץ את ידה, המלצר שפינה את הכוסות שלה, הדוגמנית האוקראינית שהחזירה לבת' טלפון סלולרי ששכחה, הבחור שהחליף איתה ז'יטונים, המאהב משיקגו וכולי.

לאונורה לא תופשת כיצד בת' עצמה נדבקה במחלה מלכתחילה. בינתיים נדבקת במחלה אמו של אחד משותפיה ההונג קונגיים לחקירה, סאן פנג ( צ'ין האן), שגר ב כפר נידח. סאן פנג חוטף את לאונורה אל כפר הולדתו. הוא דורש, ככופר, שלכשימצא חיסון למחלה, בני כפרו יהיו הראשונים להתחסן.

דר' ארין מירס ( קייט וינסלט), שמופקדת על חקירה אפידמיולוגית מקבילה במיניאפוליס, נדבקת בעצמה במחלה ומתה. כך נעצרת החקירה האפידמיולוגית לפני שהיא משיגה רמז כלשהו למקור המחלה ולדרכי ההתמודדות עמה.

בינתיים, ב אטלנטה, מופקד ד"ר אליס צ'יבר ( לורנס פישבורן) על חקירת ה אורגניזם גורם המחלה והדרכים להתמודדות עמו, כמו גם על הצגת הנושא ל עיתונות, בשמה של ממשלת ארצות הברית. אנשיו מגלים שמדובר במחלה נגיפית רספירטורית (דהיינו, מחלה נגיפית, המופצת בטיפות רוק זעירות, הניתזות מפה לפה כאשר אנשים נושמים או מדברים זה עם זה) ומופצת גם במגע רוק ב עור. הם מגלים גם שה חומר התורשתי של הנגיף נוצרו ב שחלוף בין נגיף של עטלף לנגיף של חזיר.

צ'יבר ממנה את ד"ר אלי הקסטול ( ג'ניפר אילי) כאחראית למציאת החיסון. אולם, היא אינה יכולה להתחיל בחיפוש אחר החיסון המתאים, משום שהיא לא מצליחה לגדל את הנגיף בשום תרבית רקמה של כל יצור חי שהוא. את הנגיף היא מפיקה מגוויות של נפטרי המחלה, אך כל תא חי, שמודבק בנגיף, מת כבר בזמן שיש בו נגיפים מעטים מאוד. גם אפיון החלבון הנגיפי, שהחוקרים מצליחים לבצע, לא מועיל מספיק לצורך עבודה ביוכימית למציאת חיסון או תרופה נגד הנגיף.

המחלה מתגלה כמדבקת כל כך, עד שצ'יבר מורה לאנשים להפסיק להתעסק עם הנגיף במעבדות. אולם ב סן פרנסיסקו, פרופ' איין סוזמן ( אליוט גולד) מפר את ההוראה ומצליח לגדל את הנגיף בתרביות רקמה מתאי עטלף. כך מצליחות להתקבל מנות גדולות מספיק של הנגיף כדי לאפשר מחקר חיסוני.

ד"ר אלי הקסטול מצליחה לפתח חיסון למחלה, אך לא בכמות שמאפשרת לחסן את כל אזרחי ארצות הברית ביום אחד. משרד הבריאות מגריל את סדר החיסונים לאזרחיו בהגרלת לוטו של תאריכי ימי ההולדת שלהם והסדר הציבורי מתחיל לחזור על כנו.

מיטש מרשה לבת שלו להיפגש עם החבר שלה, אחרי שזה התחסן, ומיטש מתפנה ל התאבל על אשתו. הוא מביט בתמונות שהיא צילמה בהונג קונג. כמו כולם, גם הוא לא מבין כיצד המחלה הגיעה אליה מלכתחילה (כיצד היא הפכה ל"חולה האפס" במגפה).

בסוף הסרט, יוצרי הסרט מתפנים לגלות זאת לקהל - מקור המחלה הוא בעטלפי יערות והנגיף מגיע אל בת' בדרך מסובכת: בסוף הסרט נראה בולדוזר, בזמן פעולתו לעקירת עצים מיער עד וגורם ל אוכלוסיית עטלפים אוכלי פרי, שגרה עליהם, להגר לצורך מחיה בקרבת כפר. אחד העטלפים נכנס אל דיר החזירים, ושומט מפיו פרי, שאותו אוכל גור חזירים. גור החזירים נשלח, בהיותו חי, אל מטבח של הקזינו בהונג קונג. הטבח הורג את החזיר בעצמו, ולפני שהוא מבשל אותו, הוא מכניס את ידיו אל פי החזיר ללא שימוש בכפפות. הטבח יוצא מהמטבח, מבלי לרחוץ ידיים, ולוחץ את ידה של בת', שמצטלמת אתו.

בשנת 2020 זכה הסרט לפופולריות מחודשת בגלל התפרצות נגיף הקורונה, שדומה מאוד ל פנדמיה המתוארת בסרט.

# data[].attributes.attachment_link.title
התפשטות (סרט, 2011) - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
התפשטות (במקור: Contagion) הוא סרט דרמה אמריקני- הונג קונגי משנת 2011, העוסק בהתפשטות של מגפה קטלנית. במאי הסרט הוא סטיבן סודרברג. בת' אמהוף ( גווינת' פאלטרו) עוצרת אצל המאהב שלה ב שיקגו, בדרכה מחופשה ב הונג קונג אל בית משפחתה, ב מיניאפוליס.

# data[].attributes.headline
המגפה השחורה 

# data[].attributes.subject
המגפה השחורה 

# data[].attributes.body
אלייה דוד https://he.m.wikipedia.org/wiki/%D7%94%D7%9E%D7%95%D7%95%D7%AA_%D7%94%D7%A9%D7%97%D7%95%D7%A8

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מגפה שהכתה באסיה ובאירופה בכמה גלים במשך כחמש שנים (1347-1351)

"המוות השחור" או המגפה השחורה הייתה מגפה שהכתה ב אסיה וב אירופה בכמה גלים במשך כחמש שנים ( 1347- 1351) וקטלה, לפי הערכות שונות, בין 75 ל-200 מיליון בני אדם באירופה ובאסיה. האומדנים נעים בין רבע[1][2] ל-60% מאוכלוסיית אירופה, וכ-35 מיליון בני אדם ב סין לבדה[3]. התפרצויות של ה מחלה, בהיקף קטן יותר, המשיכו להכות במקומות שונים באירופה עד המאה ה-17‏[4].

מקובל לזהות את המגפה כ דבר ורבים מתייחסים לזיהוי זה כוודאי ומחליפים בין השמות, אך חוקרים מסוימים סבורים שלא מדובר בדבר אלא ב נגיף הגורם למחלת האבעבועות השחורות, או לקדחת נגיפית[5], שיכולה להיגרם משלל נגיפים, בהם גם אבולה ו מרבורג. במחקר שחזור ה גנום של החיידק Yersinia pestis, הנמצא בשיניהם ובעצמותיהם של מתים שמתו במגפה השחורה ונקברו בקבר אחים באנגליה, נמצא כי הוא זהה ב-99% לחיידק הגורם לדבר הפעיל בימינו, אך עדיין אין ודאות לגבי סיבת היותו של החיידק כה קטלני[6].

המושג ה"מוות השחור", "שחור" במשמעות "נורא", מופיע לראשונה בכרוניקות דניות ושוודיות במאה ה-16 ומשם התפשט אט אט לשאר שפות אירופה. יש המייחסים את הכינוי "המוות השחור" לכתמים השחורים שהופיעו על עורם ולעיגולים שחורים מתחת לעיניים של האנשים שלקו במחלה.

המגפה החלה ככל הנראה במרכז אסיה, בערבות מונגוליה. משם התפשטה המגפה דרומה לסין, ומערבה דרך אגם איסיק קול ו אורדת הזהב ל מזרח התיכון ול הודו. נראה כי מקור הגעתה של המגפה לאירופה היה ב חצי האי קרים. לפי הידוע, צר באותה עת הצבא המונגולי של ג'אניבג(אנ') על העיר קאפה (כעת נקראת פאודוסיה) שהייתה אז בשליטת בני ג'נובה בחצי האי קרים, וחלק מחייליו חלו בדבר. המונגולים השליכו את גוויות מתיהם אל תוך העיר הנצורה במאמץ להכניעה, אחד המקרים המוקדמים בהם עשה צבא כלשהו שימוש ב נשק ביולוגי. המצור לא צלח אך אוניות שיצאו מקאפה הפיצו את הדבר בכל נמל איתו סחרה ג'נובה בכל אגן הים התיכון. על פי סברה אחרת חולדות שהגיעו עם החיילים המונגוליים הן אלו שהעבירו את המחלה.

בימי הביניים רוב הידע הרפואי היה תאורטי. לימודי הרפואה באוניברסיטאות כמעט ולא כללו לימוד מעשי[7]. רוב האוכלוסייה האמינה שמחלות ומגפות הן עונש מהאל על חטאיהם. קומץ אנשים מלומדים, שהכירו את הרפואה היוונית הקלאסית, קישרו בין המוות השחור ל מיאזמה[8].

התפשטות המוות השחור סימנה את כישלון רפואת בת הזמן[9], דבר שהוביל לחיפוש אחר נתיבי מידע חדשים. גי דה שוליאק, נמנה בין המלומדים הראשונים שיצרו הבחנה בין רפואה קלינית ל אסטרולוגיה ומיסטיקה. חיבורו החשוב ביותר "כירורגיקה מאגנה" נחשב לסמכות עליונה במשך שלוש מאות השנים הבאות. ג'נטילה דה-פוליני, רופא איטלקי בן המאה ה-14, בדומה לשוליאק ניסה להפריד בין תיאורית המיאזמה לרפואה קלינית. במכתבו לגילדת הרופאים של גינואה ציין כי: "נראה בעליל שסיבתו של המוות הנורא...הוא ריקבון רעיל באזור הלב והריאות; הנשימה היוצאת מהם מסוכנת לנמצאים ולמתגוררים בקרבת מקום...אין לצרף את החולה אל חולים אחרים, כדי שלא יבואו הרקובים בבריאים"[10].

לאורך השנים נעשו מחקרים רבים על מנת להבין את הסיבות והגורמים למגפה. על אף הדמיון הרב שנמצא בחיידק Yersinia pestis, קיימות תאוריות שונות בנוגע למוות השחור(אנ') ועדיין שורר ויכוח בין היסטוריונים ואפידמיולוגים.

כמו כל מחוללי המחלות התפשטה המגפה ממזרח למערב[11]. המגפה עברה ב דרך המשי מסין ל חצי האי קרים ומשם התפשטה לערי נמל בים התיכון. בדרך כלל היא נעצרה בחודשי החורף הקרים יותר (ככל הנראה משום שה פרעושים, שהעבירו אף הם את המחלה ישנים בעונה זו), והמשיכה להתפשט עם בוא הקיץ. אף על פי שהדבר הבובוני מוגדר כמחלה טרופית הוא לא גילה שום קושי בהתפשטותו צפונה לאנגליה.

1346: המגפה מתחילה בחצי האי קרים

1347: מתפשטת אל קונסטנטינופול באימפריה הביזנטית, אלכסנדריה במצרים, סיציליה, סרדיניה, קורסיקה, ג'נובה עצמה וסביבות הערים מרסיי וטולון.

1348: מתפשטת אל מדינות המגרב ולבנט, חצי האי האיברי, פנים צרפת, ארצות השפלה, אנגליה וסקוטלנד, איטליה, הבלקן וסביב הים השחור.

1349: מתפשטת אל הקיסרות הרומית הקדושה, הונגריה, אירלנד, דנמרק, דרום נורווגיה, ומגיעה למכה בחצי האי ערב.

1350: מתפשטת לחלק מממלכת פולין. בעקבות מדיניותו הסובלנית של קז'ימייז' הגדול כלפי היהודים, חלק מיהודי אשכנז עוברים לממלכה.

1351: מתפשטת אל ערבות אוקראינה, שוודיה, נורווגיה כולה. בחצי האי ערב מגיעה לתימן.

1352: מתפשטת אל נסיכות רוסיה, כל האיים הבריטיים, גרינלנד. כל אירופה נגועה למעט חלקים נרחבים בפולין.

באוקטובר 1348 ביקש פיליפ השישי מן הפקולטה לרפואה ב אוניברסיטת פריז להגיש לו דין וחשבון על המגפה הנוראה. הרופאים קבעו כי הגורם למגפה הוא ההתחברות המשולשת של שבתאי, צדק ו מאדים במעלה ה-40 של מזל דלי שהתחוללה לטענתם ב- 20 במרץ 1345.

את הטיפול מתארת ההיסטוריונית ברברה טוכמן בספרה " ראי רחוק"[12]: "בנוסף למפות הכוכבים, המזלות והתרופות שלא היו שונות במידה רבה משיקויי המכשפות, ייחסו הרופאים חשיבות רבה לנוהגי תזונה, לבריאות הגוף ולמצב הנפש. מגוון התרופות שהציעו הרופאים במאה ה-14 היה רחב: החל מעצות מבוססות על מחקר אמפירי, וכלה במעשי קסמים וכישוף, בלא הבחנה מרובה בין אלו לאלו. בצד האסטרולוגיה שלטה ברפואה, להלכה ולמעשה, תורת המזגים, שבה יוחסו כל טיפוסי המזג האנושי לאחת מ ארבע ליחות (מרות) הגוף. השינויים במערך גרמי השמיים שכל אחד מהם מופקד על חלק מוגדר בגוף, יחד עם ליחות הגוף, קובעים את מידת חום הגוף, לחותו והיחס בין היסוד הגברי ליסוד הנשי של כל אדם." היו גם הסברים שבוססו על הברית החדשה, על רעידות אדמה, על אוויר מעופש, על קרפדות רעילות ועוד כהנה וכהנה.

אנשים מחוץ לממסד הרפואי הבינו שהמחלה מידבקת. ה אפיפיור קלמנס השישי אסר על עריכת צעדות כפרה מתוך חשש שאנשים ידבקו. אנשים נמלטו מהערים ומהכפרים מחשש להדבקות ואף יצאו הוראות תברואה מצד הרשויות המקומיות - שריפת בגדים, איסור לעבור מעיר לעיר, ועוד הוראות כדי לצמצם את התפשטות המגפה.

כדי לנסות למנוע את המגפה הורו לכל כלי שיט לעגון מחוץ לנמל במשך 40 ימים (תקופת הדגירה של המחלה). לאחר 40 ימים ללא מקרי מוות או מחלה הניף כלי השיט דגל צהוב שמשמעו "אני בריא". רופא היה עולה לכלי השיט ורואה שאין חולים עליו והיה מאשר לכלי השיט לעגון. כדי להגביר את יעילות הבידוד דרשו מכל כלי שיט עוגן להציג תעודת בריאות המאשרת כי בנמל האחרון לא הייתה התפרצות של המגפה. המילה קרנטינה (Quarantine) ל הסגר באה מ איטלקית - "Quaranta giorni" שפירושם "ארבעים יום". הדגל הצהוב ותעודת הבריאות נשארו שרידים עד היום (למרות שאין צורך בבידוד), ואת התעודה שולחים בקשר רדיו עוד לפני העגינה.

אוכלוסיית מערב אירופה פעלה בדרכים שונות על מנת להתמודד עם המגפה. הדעה הנפוצה בקרב אנשי הכנסייה במהלך המוות השחור ולאחריה הייתה כי המגפה היא עונש מהאל על חטאיהם. בספרד, הכמורה שייכה את פרוץ המגפה ל אופרה, באיטליה - ל תיאטרון, ובצרפת האמינו כי המגפה פרצה כתוצאה מכך ששלושת בניו של המלך פיליפ נישאו לנשים לא ראויות, וכי האל מעניש את המדינה כולה על חטאיהם. הכנסייה הביעה מחאה והתנגדה לתאוריה כי ישנו שילוב מסוים של הכוכבים שהוביל לפרוץ המגפה[13].

יחד עם האמונה כי המגפה היא עונש מהאל על חטאי האדם והאנושות, היו מעטים שטענו כי המגפה בישרה על תחילת אחרית הימים, אך הכנסייה לא האמינה בכך, שכן לא התקיימו מרכיבים שונים שלפי ספרי הקודש יבשרו על אחרית הימים, כמו, לדוגמה, שלטון ה אנטיכריסט[14]. תגובה אחת כזו, הייתה של נזיר פרנציסקני צרפתי, john of rupescissa, וביצירתו משנת 1349- Liber Secretorum Eventuum. ג'ון, עוד לפני פרוץ המגפה השחורה, האמין כי האנטיכריסט ינצח וישלוט במהלך 3 וחצי שנים, שיתרחשו לפני שנת 1370. ג'ון האמין כי יהיו סימנים הדרגתיים שיעידו על קרבת שלטונו, שתחילתם רעב ומגפה, ובהמשך רעידות אדמה ואסונות נוספים. ג'ון האמין כי בשנת 1370 ישו ינצח את האנטיכריסט, תחל תקופה של כ-1000 שנים קדושות ושלמות עלי אדמות, ולאחר מכן תגיע אחרית הימים. כתוצאה מפרוץ המגפה השחורה, ועקב הידבקותו במחלה, ג'ון החל להאמין כי האל העניש את האנושות בדרכים שונות שיקלו על הניצחון הקרב של האנטיכריסט, אך הבנה נכונה של העתיד תסייע למאמינים. כתביו של ג'ון הופצו במהירות ברחבי מערב אירופה, קיימים עותקים ספורים בלטינית ובקטלונית. ג'ון נעצר ונכלא עקב התקפותיו על הפרנציסקנים ועל התקפותיו כלפי הכנסייה וההיררכיה הכנסייתית[15].

הדרכים הרוחניות העיקריות בהן בחרו הכנסייה הקתולית והמאמינים להתמודד עם המגפה היו תפילות ונדרים. הקדושה העיקרית אליה פנו המאמינים בתקווה לסיוע, הייתה מרים הבתולה, אמו של ישו. המאמינים קיוו כי מרים תוכל לפנות אל בנה ולבקש רחמים עבור הסובלים מהמגפה. מרים נודעה כמגינה על מאמינים, והוצגה ביצירות רבות כמגינה על מאמינים מתחת לגלימתה[16]. קדושים נוספים אליהם בחרו המאמינים להתפלל היו רוכוס הקדוש, ו סבסטיאן הקדוש. רוכוס הקדוש (מאות 13-14) נחשב לקדוש המגפה כיוון שהאמינו כי הצליח לרפא רבים ממגפה ברומא לאחר שבירך אותם עם הצלב הקדוש. רוכוס הקדוש הקדיש את חייו לטיפול בחולים, נדבק בעצמו במגפה באיטליה והחלים[17]. סבסטיאן הקדוש (מאה 3 לספירה) הפך לקדוש על ידי כך שנרפא מפצעי חיצים שנורו עליו, והפך לסמל לגאולה ממחלות. החצים נתפסו כחיצים ממקורות שמימיים, אשר מייצגים את המגפה ואת המוות, והוא נחשב לקדוש המתאים להגנה מפני אותם "חיצים אלוהיים"[18][19]. במקביל למרים הבתולה, רוכוס הקדוש וסבסטיאן הקדוש, היו קדושים נוספים אשר האמינו כי ביכולתם לרפא את המגפה, וזרמים שונים האמינו כי עליהם להתפלל לקדושים שונים על מנת לרפא את היבשת מהמגפה[15].

הכנסייה הנוצרית התמודדה עם קשיים רבים במהלך המגפה, כמו שאר האוכלוסייה. כמרים רבים בחרו להישאר עם קהילותיהם, אך במקביל- רבים בחרו לברוח. הבישוף של באת' ויילס כתב בינואר 1349:

The Contagious pestilence of the present day, which is spreading far and wide, has left many parish churches without parson or priest... Since no priest can be found... Many people are dying without the sacrament of penance... Persuade all men... That if they are on the point of death make confession to each other... Even to a woman

הבישוף הביע את הדאגה שנפוצה בקרב בכירי הכנסייה, כי החולים במגפה לא יוכלו לקיים את אחד הסקרמנטים הקדושים ביותר לנצרות- הווידוי. הבישוף המקומי אישר לחולים להתוודות אחד לשני בהיעדר כומר, ואף אישר להתוודות במקרי חירום לנשים, אך הכנסייה לא הפיצה או אישרה בגלוי כי נשים יכולות לבצע את הסקרמנטים[20].

האפיפיור ב אביניון, קלמנס השישי (1291-1352), אמנם לא ברח ממילוי תפקידו כמו כמרים מקומיים רבים, אך בהמלצת רופאו שהה בדירתו באביניון בבדידות מוחלטת על מנת שלא להידבק במגפה. בתוך דירתו של קלמנס היו שני אחים בוערים כהגנה מפני המגפה, וכהגנה נוספת לבש על אצבעו אבן ברקת, שהאמין כי כאשר היא פונה דרומה - צמצמה ארסיות רעלים, וכאשר פונה מזרחה צמצמה את אפשרות הזיהום[21].

בכרוניקה אשר נכתבה בין השנים 1348-1358 ניתן ללמוד יותר על פעולות הכנסייה הנוצרית במערב אירופה במהלך המגפה השחורה. ז'אן דה ונט (Jean de Venette) היה ראש המנזר הכרמליטי בפריז בשנת 1339, ובשנת 1342 מונה להיות האחראי על מחוז צרפת מטעם המסדר הכרמליטי[22]. בכרוניקות שכתב, תיאר את התפתחות המגפה, כמויות הנספים, המהירות בה נספו החולים ואת העובדה כי היו יותר מדי מתים ולא ניתן היה לקבור את כולם. ז'אן דחה טענות שונות לפרוץ המגפה, וטען כי הסיבה היחידה לפרוץ המגפה היא רצון האל, הרוע באוויר ובאדמה ומעשי שחיתות של האדם. ז'אן תיאר כיצד כל אדם זכה לפני המוות להתוודות על חטאיו, וכי האפיפיור קלמנס מחה על חטאיהם של הגוססים מהמגפה בערים רבות. לטענתו, כך המתים יכלו למות "more willingly", שכן האל מחל להם על חטאיהם. ז'אן ציין כי אנשים רבים תרמו את רכושם לכנסייה ולמסדרים נזיריים, גם עקב התמיכה הכנסייתית שזכו לה וגם עקב העובדה שלמרביתם לא נותרו יורשים או קרובי משפחה עקב המגפה[23].

הרכוש והכסף אותם ירשה הכנסייה במהלך המגפה היו רבים. הסנאט בעיר אוגסבורג ב גרמניה החליט על חלוקה מסוימת ליורשים החוקיים של הרכוש שנתרם לכנסייה, על מנת להתמודד עם הכמויות של הירושות. בעיר שטרסבורג נתרם רכוש כה רב שהכנסייה הרסה ובנתה שתי כנסיות חדשות. בעיירה לובק (Lübeck) בגרמניה האוכלוסייה תרמה רכוש רב למנזרים ולכנסיות, והנזירים סגרו את שעריהם על מנת להפסיק אותם, כיוון שהאמינו כי הרכוש מביא עמו את המוות. בתגובה, ומתוך הייאוש הרב בו שקעו, האוכלוסייה המקומית זרקה את הכסף והרכוש אל תוך שטחי המנזרים והכנסיות מעל לחומותיהן[24].

אוכלוסיית אירופה הצטמצמה בשנות המגפה בצורה דרמטית. הפגיעה הייתה קשה בכל מערכי החברה: השלטון, המסחר והחקלאות. המחסור החריף בעובדים הביא לנסיגה בכל ענפי המשק, שעה שהעובדים הנותרים, גם חסרי המיומנות, דרשו שכר גבוה מבעבר. ברחבי היבשת נוצרו חוקים שהגבילו את שכר העבודה לרמה שלפני 1348, ונקבעו תקנות שנלחמו ברשלנות על ידי הטלת אחריות מקצועית על העובדים. כאשר התמותה ההמונית והמהירה מנעה עריכת טקסי אשכבה כמקובל, נאלצה הכנסייה להתיר שמיעת הווידוי האחרון גם על ידי מי שאינו איש הכנסייה, ובשעת הדחק גם על ידי אשה.

בטווח הארוך אפשר צמצום האוכלוסייה הקצאה של משאבים לצרכים פחות חיוניים מבעבר. מחירי החיטה, למשל, זינקו פי שניים ב-1349, וגם מחירי השעורה ותוצרי המשק (בשר וגבינות) עלו. מנטייה זו של כפות המאזניים הכלכליות נהנו בעיקר האיכרים, שרמת החיים שלהם עלתה. בעשורים הבאים החלה האוכלוסייה לגדול, תוך עלייה רצופה ברמת החיים הממוצעת. המגפה קירבה את קץ המשטר ה פאודלי, והביאה לסדר החברתי והמבנה התרבותי של תקופת ה רנסאנס שהתקיימה כ-130 שנה לאחר מכן.

טרם התפרצות המגפה שלטה הכנסייה הנוצרית במרבית היבטי החיים של מאמיניה, והייתה נוכחת הן בחייהם הרוחניים של המאמינים והן בחיי היום יום. בשל הנרטיב התאולוגי אשר ראה באל את המקור לכל התופעות הטבעיות נהוג היה לחשוב על התפרצותה של המגפה כהתערבות אלוהית. על כן, נהוג היה לחשוב כי מקור המגפה הוא תוצאה ישירה לחטאיהם של המאמינים, ולסטייתם מדרך הישר[25]. בתקופה בה גבתה המגפה מספר קורבנות כה גבוה תפס סקרמנט הוידוי מקום חשוב בתפיסה הדתית. החיים שלאחר המוות נשפטו בחומרה יתרה מן החיים הגשמיים, היה זה קריטי לבצע את הסקרמנט על מנת לזכות בגאולה[26]. במהלכה של המגפה ולאחר סיומה ניתן להבחין בתמורות שחלו בממסד הכנסייה, כמו גם בתמורות שחלו ברמת הקהילה והפרט.

מוסדות הכנסייה עריכה

השפעות המגפה על מוסדות הכנסייה הנוצרית היו נרחבות בשל היקף פעילותם, הן ברמת הממסד והן ברמת הקהילה. הכנסייה הנוצרית הממוסדת החלה לאבד מכוחה כשני עשורים לפני התפרצותה של המגפה, בזמנו של האפיפיור בוניפציוס השמיני (1294-1303), בעת שמוסד האפיפיורות הפך חילוני יותר והיה עסוק במאבקי כוח ויוקרה. בשנת 1309, מוסד האפיפיורות העביר את מקום מושבו מ רומא ל אביניון, שהייתה תחת שליטתם של מלכי סיציליה. דעיכתו של מוסד האפיפיורות סיפק אתגרים רוחניים וחינוכיים רבים למוסדות הכנסייה[27].

ניתן לתלות את כישלונה של הכנסייה בהתנהלותה במהלך התפרצויות המגפה, עת שחיפשו מאמינים רבים נחמה ותמיכה. מלבד באזורים מסוימים ב צפון איטליה, פיקחה הכנסייה על לימודיהם והסמכתם של רופאים, אשר סיפקו עזרה רפואית שהתבררה כחסרת תועלת לחולים במגפה. במקרים הבודדים אשר בהם הוכחה עזרה זו כיעילה לקחה הכנסייה קרדיט על הצלחת הטיפול, דבר אשר הוביל לאכזבה ונטירת טינה כנגד הכנסייה במקרים בהם הטיפול אשר הוצע היה חסר תועלת. כישלונה הרוחני של הכנסייה טמון היה בחוסר הנחמה הרוחנית אשר נמנעה מן המאמינים בשל בריחתם של כמרים רבים מן הכנסיות והשארת המאמינים ללא מענה רוחני. ב יורק וב לינקולן אשר ב אנגליה ברחו כעשרים אחוז מן הכמרים, תופעה אשר חזרה על עצמה בקהילות רבות אשר נותרו ללא מענה רוחני[28].

במהלכה של המגפה מצאו את מותם מספר רב של כמרים, נזירים ועובדי דת. הצמצום במספרם של אנשי הדת הותיר מוסדות כנסייתיים רבים ברחבי אירופה ללא כוח אדם מתאים. אחוזי התמותה השפיעו באופן דרסטי על תפקודם של המוסדות הכנסייתיים אשר לא היו יכולים לספק מענה לחולים ולמבקשי העזרה אשר צבאו על דלתותיהם. במקרים מסוימים גבתה המגפה את חייהם של מרבית מאוכלוסיית מנזר או כנסייה מסוימים, אשר נאלצו להתמודד עם קצב תמותה מהיר וחוסר יכולת פיננסית ורוחנית להמשיך ולקיים פעילות סדירה[29]. מוסדות הכנסייה התנהלו באופן היררכי, ולכן עם מותם של כמרים העבירו הבישופים כמרים מקהילות קטנות יותר אל קהילות גדולות יותר ומקהילות עניות יותר אל קהילות עשירות יותר. בשל הדרישה לכמרים ואובדנם של מספר כה רב של כמרים למגפה גייסה הכנסייה כמרים חדשים, אשר הכשרתם זורזה, ואשר התקבלו על פי דרישות סף נמוכות במיוחד[30]. בשל המחסור החמור בכמרים החלה מגמה של איחוד כנסיות אשר נקלעו לקשיים כלכליים ולמצוקת כוח האדם. תהליך זה התבצע ביתר שאת ברחבי אנגליה, שם אוחדו סמכויותיהן של כנסיות אשר נפגעו מתוצאותיה ההרסניות של המגפה. תהליך זה התבצע על ידי צווים אשר נופקו על ידי הבישופים האזוריים[31].

מבחינה כלכלית התקשו מוסדות כנסייתיים רבים להתמודד עם תוצאות המגפה, ומצאו עצמם עם הכנסות מועטות, אשר הלכו והתמעטו עם התקדמותה של המגפה ועם אחוזי התמותה הגבוהים. על כן, במקרים מסוימים מקורות ההכנסה הבלעדיים של מוסדות כנסייתיים היו תרומות. בשל כך, ניתן להבחין כי ב שנות ה-50 של המאה ה-14 אחוזי הצדקה היו גבוהים הרבה יותר בקרב תושבי אנגליה ו איטליה. בשנים הללו בחרו אנשים רבים להקדיש חלק מן הכסף בצוואתם כתרומה למוסדות כנסייתיים ובתי חולים. תרומה זו נחשבה בעיני רבים כמעשה טוב, ומסייעת בקבלת הגאולה שלאחר המוות[32].

אי הסדרים במוסדות הכנסייה בתקופת המגפה, ובייחוד מעבר מושב האפיפיורות ל אביניון ושליטתם של המלכים הצרפתיים יצרו אי נחת וביקורת כנגד המוסדות הכנסייתיים, אשר מצאו עצמם עסוקים במאבקי כוח ויוקרה. על מנת להשיב את הלגיטימיות שאבדה למוסד האפיפיורות ביקש האפיפיור גרגוריוס האחד עשר להשיב את כס האפיפיורות ל רומא, אך נפטר זמן קצר לאחר מעבר זה. מועצת הקרדינלים בחרה את האפיפיור אורבנוס השישי, אך מיד לאחר מכן משכה את החלטתה ומינתה אפיפיור צרפתי במקומו. שערורייה זו גרמה לפילוג הכנסייה הנוצרית. פילוג הכנסייה התרחש בתקופה בה הייתה צריכה הכנסייה לספק יציבות למאמיניה בתקופה שלאחר המגפה, אך הייתה שקועה בבעיותיה ולא הצליחה לספק מענה ראוי למאמינים. חוסר תפקודם של המוסדות הכנסייתיים הוביל את המאמינים לחיפוש אחר חלופות אחרות. כישלונם של המוסדות הכנסייתיים לספק מענה ראוי למאמינים, וחוסר האמון אשר הוטח בכנסייה, הוביל את המאמינים להטיל ספק בנרטיבים אשר הנחילה להם הכנסייה, אשר נדמה היה כי נטשה את מאמיניה לטובת עניינים פוליטיים. ספקות אלו הניחו הלכה למעשה את היסודות ל רפורמציה הפרוטסטנטית, אשר החלה עם תליית 95 התזות על ידי מרטין לותר ב-31 באוקטובר 1517[33].

השימוש בקדושים כמתווכים בין האל לבין המאמינים נעשה נפוץ יותר בזמן התפרצות מגפת המוות השחור ולאחר סיומה. נהוג היה לחשוב כי הקדוש יכול לשמש כמתווך בין האדם לבין האל, דבר אשר יגביר את סיכויי התפילה של אותו אדם להתקבל ולהישמע על ידי האל. הקדושים נבחרו לפי צורכיהם הרוחניים והגשמיים של המאמינים, ועל כן, בתקופת המגפה הפכו קדושים מסוימים מזוהים עם המגפה, או ככאלה אשר יש בכוחם לרפא את החולים במגפה[34].

מגפת המוות השחור הביאה לעלייתם של שני קדושים אשר היו מזוהים עם המגפה, ונהוג היה להאמין בכוחות ההגנה והריפוי שברשותם. הראשון מביניהם היה רוכוס הקדוש, אשר נכתב עליו שבעת מסעותיו בצפון איטליה ריפא חולים אשר לקו בדבר על ידי מגע ידיו בלבד. בעיר פיאצ'נצה גילה כי נדבק בדבר בעצמו, אך נרפא באורח פלא לאחר שכלב ליקק את שלפוחיותיו. רוכוס הקדוש נחשב לקדוש הפטרון של ה דבר ושל ה כולרה. מעמד זה התקבע במיוחד לאחר ועידת קונסטנץ הורו בכירי הכנסייה להתפלל אל הקדוש על מנת לסייע בסיום המגפה אשר התפרצה בקונסטנץ. לאחר מותו נבנתה כנסייה ב וונציה ונקראה על שמו. בכנסייה שמורות מרבית הרליקיות של הקדוש[35].

הקדוש השני, אשר נחשב כ פטרון של המגפה הוא סבסטיאן הקדוש, אשר שימש כקצין במשמר הפרטוריאני בתקופתם של הקיסרים דיוקלטיאנוס ו מקסימיאנוס. בשל פעולותיו החשאיות להפצת הנצרות, הואשם סבסטיאן בבגידה ונגזר עליו דין מוות על ידי יריית חיצים בעודו קשור לעץ, אך לאחר שבוצע גזר הדין, נותר בחיים באורח פלא נלקח על ידי אירנה הקדושה, אשר סעדה אותו. כאשר נודע לקיסר על דבר הישרדותו הוצא להורג במכות אלה[36]. הפצעים אשר נגרמו לסבסטיאן הקדוש על ידי החצים הפכו מזוהים בתקופת המגפה עם פצעי הדבר, ועל כן במרבית הציורים בהם מופיע הקדוש מובלטים פצעיו. הקישור הראשון בין סבסטיאן הקדוש לבין מגפת המוות השחור נמצא ב מקראת הזהב אשר נכתב על ידי יעקובוס דה וורג'ינה בשנת 1260. בספר מוזכרים שני ניסים שביצע סבסטיאן; האחד הוא עונשה של אישה אשר טימאה את מקדשו של סבסטיאן והשני הוא סיפורו של פאולוס הדיאקון בדבר התערבותו הפלאית של סבסטיאן כנגד המגפה אשר הכתה ב פאביה וב רומא בשנת 680[37]. הרליקיות של סבסיטאן הקדוש ב פלנדריה ובאיטליה היוו מוקד משיכה לעולי רגל רבים במשך תקופת המגפה, אשר נסכו תחושת ביטחון מפני המגפה בקרב מאמיניו. זיהויו של סבסטיאן עם המגפה היה כה משמעותי עד כי בשנת 1448, ב פירנצה, נקרא על שמו בית חולים אשר נבנה במיוחד לטיפול בחולים במגפה. במשך תקופת המגפה ניתן להבחין בערים איטלקיות רבות אשר הכריזו על סבסטיאן הקדוש כפטרון העיר, כדי שיגן על העיר מפני התפרצויות המגפה[38].

באופן מסורתי הועסקו נשים בכנסיות ומנזרים ככוח עזר, ושימשו בעיקר ככובסות ומנקות. עם פרוץ המגפה והחללים הרבים שהותירה אחריה, סבלו מוסדות דת מתמותה נרחבת של כמרים, נזירים ו קונברסי. בעת התפרצות המגפה עודדו בכירי הכנסייה את הנשים להשתתף בתהלוכות דתיות של תשובה, מסות ותפילות שמטרתן להסיט ולסיים את התפרצות המגפה[39]. על מנת להתמודד עם אובדן הכמרים, ובשל הצורך בביצוע סקרמנט הוידוי שלפי המוות, התיר הבישוף של ויילס ו באת' בשנת 1349, בצעד חסר תקדים את ביצוע הוידוי בפניהן של נשים, וזאת בתנאי שלא נמצא אדם אחר מתאים לתפקיד[40].

תנועת המצליפים עריכה

תנועת המצליפים (Flagellants)(אנ') הייתה תנועת כפירה אשר הופיעה לראשונה בשנת 1260 באירופה, ואשר התחזקה מאוד בתקופת ההתפרצות הגדולה של המגפה בשנת 1347. תנועה זו נחשבה לקבוצה הדתית הקיצונית ביותר אשר התפתחה בעקבות המגפה. חברי התנועה האמינו כי על ידי הצלפה עצמית יש ביכולתם לגרום לתיקון חטאי העולם כולו. חברי התנועה נהגו לבצע את פולחנם בתהלוכות המוניות אשר עברו בערים רבות ברחבי אירופה. חברי התנועה נהגו לבצע את טקס ההצלפה העצמית כאשר המשתתפים עירומים בפלג גופם העליון ומסכה מכסה את פניהם. בעזרת שוט העשוי מעור נהגו להצליף בעצמם עד שדם ניגר מפצעיהם. כך, האמינו חברי התנועה, דימו פצעיהם את פצעי ה סטיגמטה של ישו[41]. בתקופת התפרצותה החמורה ביותר של המגפה גדל מאוד מספרם של חברי תנועת המלקים, אשר האמינו שעל ידי הצלפה עצמית יש ביכולתם לתקן את חטאי המאמינים, אשר גרמו למגפה, ועל ידי כך לסייע בסיום המגפה. תנועה זו נחשבה בעיני בכירי הכנסייה כתנועת כפירה ועל כן זכו ליחס קשה מן הכנסייה, אשר האמינה שבמעשיהם מסכנים המלקים את אבני היסוד עליהם בנויה הכנסייה. האפיפיור אינוקנטיוס השלישי יצא כנגד התנועה וטען כי הם אינם יכולים לבצע את פולחנם הדתי ולהטיף לביצוע הפולחן משום שלא נשלחו לעשות זאת על ידי האל. אם אכן נשלחו חברי התנועה על ידי האל עליהם להוכיח זאת על ידי חזיונות או ניסים, טען האפיפיור. חברי התנועה התעלמו מהביקורת אשר הופנתה כלפיהם על ידי הכנסייה, אך זכו ליחס מדיר מהציבור הרחב אשר סלד מנוכחותם. בחלוף השנים, ועם סיומה של המגפה נעלמה התנועה[42].

ערך מורחב - אנטישמיות בימי המוות השחור

המגפה הביאה להגברת שנאת היהודים: במהלך השנים 1347- 1348 נפוצה שמועה ש יהודים מרעילים את בארות ה מים והם הגורמים לפרוץ מגפת הדבר, במטרה להשמיד את העולם הנוצרי. בתגובה לכך פרסם ה אפיפיור קלמנס השישי שתי בולות, האחת ב- 6 ביולי 1348 בשם ה לטיני sicut judeis, והשנייה ב- 26 בספטמבר באותה שנה בשם Quamvis Perfidiam, המגינות על היהודים מההאשמות, ושמי שטופל אותם על היהודים הוא "מוּנַע על ידי ה שקרן, השטן"[43]. אולם הבולות לא הועילו במיוחד, וההסתה גרמה למהומות ופרעות ביהודים. עיקר הרדיפות היו ב צרפת, שווייץ ו גרמניה. בין הערים שבהן התחוללו פרעות בקהילות ה יהודיות היו: טולון, ז'ירונה, שלון, שטרסבורג, בזל, פריז, רואן, רומא, אאוגסבורג, וירצבורג, פרייבורג, מיינץ, פרנקפורט ו קלן. תוצאת הרדיפות והגירושים הייתה שבסוף המאה ה-14 מערב אירופה התרוקנה מיהודיה (למעט ספרד ופורטוגל), ורובם הגרו ל מזרח אירופה ובעיקר לפולין.

האווירה הפסימית והדיכאונית ששררה באותה תקופה באה לידי ביטוי במוטיב אמנותי שנקרא " ריקוד המוות", בו מתוארים אנשים מתים כשלצידם שלדים מרקדים, תוך האנשה של המוות.

הסופר האיטלקי בן התקופה ג'ובאני בוקאצ'ו מתאר בספרו " דקאמרון" את מגפת המוות השחור: "וירבו המוני הגופות אשר בכל יום ויום וכמעט בכל שעה ושעה הובאו ערמות ערמות אל כל כנסייה וכנסייה, ואזל מקום לקבורה...". הספר עוסק בעשרה חברים שבעת מגפת הדבר ב פירנצה, התכנסו למשך עשרה ימים בווילה בקרבת פייזולה, ליד פירנצה, בניסיון לשכוח מעט את פגעי המגפה.

רומנים אחדים נכתבו על המוות השחור, ובהם:

ברברה טוכמן, ראי רחוק. הספר עוסק במאורעות ההיסטוריים של אירופה במאה ה-14 ובו תופס המוות השחור מקום מרכזי.

Horrox, Rosemay. The Black Death. Manchester University Press, 1994. ISBN 0719034981
.ספר מקורות הסוקר את התפשטות המגפה באירופה בין השנים 1348-1350

אבי בליזובסקי, מן המוות השחור עד לאבעבועות השחורות, באתר "בארץ הדעת"

אבישי אלבוים, המגפה השחורה, בלוג עם הספר

מה גרם למגפה השחורה?, אנציקלופדיית אאוריקה

מפה, אירופה בתקופת המגפה השחורה, באתר מט"ח

סוכנויות הידיעות‏, הכינים שהשמידו מיליונים: התגלית החדשה על מקור המגפה השחורה, באתר וואלה! NEWS‏, 19 בינואר 2018

איתמר קרמר, מרעילים בארות בלי נייר טואלט: יהודים במגפה השחורה, באתר בית התפוצות, 12 במרץ 2020

דף תפילה של יהודי מנטובה, איטליה, לריפוי ילדיהם מהאבעבועות השחורות, באתר הספרייה הלאומית

המוות השחור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

1. ^ Plague and Public Health in Renaissance Europe, Institute for Advanced Technology in the Humanities

2. ^ Bubonic Plague and Black Death World History, www.william-shakespeare.info

3. ^ Epidemics of the Past: Bubonic Plague, Infoplease'

4. Duncan CJ,Scott S. ^ What caused the Black Death? Postgrad Med. J., 2005;81:315-20

5. Kirsten I. Bos; Verena J. Schuenemann, ^ A draft genome of Yersinia pestis from victims of the Black Death, Nature, 2011

6. ראו לפירוט את ספרו של ^ ג'ארד דיימונד: "רובים, חיידקים ופלדה"

7. תרגום: ^ כרמית גיא, דביר, 1995

8. ^ ED Daniel Williman, 1 The Black Death: The Impact of the Fourteenth- Century Plague, Medieval & Renaissance texts & studies, 1982, עמ' 84-862

9. ^ Jean de Venette | biography - French chronicler

10. Toke, L. ^ Flagellants. In The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. 1909. Retrieved September 20, 2015 from New Advent

11. Horrox, Rosemay. ^ The Black Death. Manchester University Press, 1994. ISBN 0719034981. עמוד 221

# data[].attributes.attachment_link.description
מגפה שהכתה באסיה ובאירופה בכמה גלים במשך כחמש שנים (1347-1351) "המוות השחור" או המגפה השחורה הייתה מגפה שהכתה ב אסיה וב אירופה בכמה גלים במשך כחמש שנים ( 1347- 1351) וקטלה, לפי הערכות שונות, בין 75 ל-200 מיליון בני אדם באירופה ובאסיה. האומדנים נעים בין רבע[1] [2] ל-60% מאוכלוסיית אירופה, וכ-35 מיליון בני אדם ב סין לבדה[3] .

# data[].attributes.headline
(יואב) אתר לעובדים שנפגעו כלכלית

# data[].attributes.subject
(יואב) אתר לעובדים שנפגעו כלכלית

# data[].attributes.body
https://www.kolzchut.org.il/he/הכרה_בעובדים_שנדבקו_בקורונה_במהלך_עבודתם_כנפגעי_עבודה

# data[].attributes.body
משלוחי ספרים בקורונה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
תושבים יקרים,

עובדי הספריה התגייסו למענכם ויהיה ניתן להזמין טלפונית ספרים מהספריה.

בעז"ה בתוך 48 שעות המשלוח יגיע לביתכם על ידי מתנדבים. תוכלו להחזיר את הספרים באמצעות השליחים.

בברכה,

הנהלת הספריה

# data[].attributes.attachment_link.title
קורונה - משלוחי ספרים מהספריה

# data[].attributes.attachment_link.description
תושבים יקרים, עובדי הספריה התגייסו למענכם ויהיה ניתן להזמין טלפונית ספרים מהספריה. בעז"ה בתוך 48 שעות המשלוח יגיע לביתכם על ידי מתנדבים. תוכלו להחזיר את הספרים באמצעות השליחים. בברכה, הנהלת הספריה

# data[].attributes.body
https://he.m.wikipedia.org/wiki/%D7%A7%D7%95%D7%A4%D7%A1%D7%AA_%D7%94%D7%A6%D7%99%D7%A4%D7%95%D7%A8%D7%99%D7%9D סרט קופסאת הציפורים סרט חזק בנושא מגפה אהבתי מאוד את הסרט כי הוא בעצם מתנהל בזמן מגפה שכל פעם שמישהו רואה את אותה מגפה הוא רוצה להרוג את עצמו הסרט אהבתי מאוד את הסוף של הסרט
עלמה רון

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
סרט דמיוני המדמה מגפת עולם

קופסת הציפורים (ב אנגלית: Bird Box) הוא סרט מתח פוסט-אפוקליפטי אמריקאי משנת 2018 בבימויה של סוסנה בייר, עיבוד קולנועי של ה רומן מ- 2014 בעל אותו השם מאת ג'וש מלרמן. הסרט עוקב אחר אישה, שמגלמת סנדרה בולוק, אשר יחד עם זוג ילדים שמכונים "ילד" ו"ילדה", חייבים לחצות יער ו נהר בעיניים מכוסות כדי להימנע מ כוחות על טבעיים שגורמים לאנשים שרואים אותם להתאבד. בסרט מככבים טרוונטה רודס, ג'קי ויבר, דניאל מקדונלד, ליל רל האורי, טום הולנדר, בי.די. וונג, שרה פולסון, משין גאן קלי ו ג'ון מלקוביץ'.

הקרנת הבכורה של "קופסת הציפורים" התקיימה בפסטיבל AFI ב- 12 בנובמבר 2018, והוא עלה ל נטפליקס ברחבי העולם ב- 21 בדצמבר 2018.

אמא בשם מלורי מודיעה בקשיחות לשני ילדים ללא שם, ילד וילדה, שהם יוצאים למסע מסוכן עם סירה במורד הנהר. היא מורה להם בבירור לא להסיר את כיסויי העיניים שלהם, שמא ימותו.

חמש שנים קודם לכן, מלורי ב היריון ומבקרת אותה אחותה הבכורה ג'ס כשהיא מציירת. לפני שהן יוצאות לבדיקת היריון שגרתית, הן משוחחות בקצרה על ידיעה חדשותית מוזרה, לגבי התאבדות המונית ברחבי אירופה. בזמן שהן עוזבות את משרד הרופאה מאוחר יותר, מלורי רואה אישה מכה את ראשה בחלון זכוכית. כשפאניקה וכאוס מתחילים לפרוץ בעיר, הן מנסות להימלט במכונית של ג'ס. בעוד מלורי מוסחת על ידי טלפון שמצלצל במושב האחורי, ג'ס רואה לרגע משהו, ישות מסתורית, שלפתע כובשת אותה וגורמת לה לרסק את המכונית, בניסיון לכאורה להרוג את עצמה. מלורי המזועזעת לא מסוגלת לעצור את אחותה. מתוך השפעה ממה שראתה, ג'ס פוסעת לעבר משאית גדולה ונדרסת למוות.

מלורי רצה בעקבות ההמון ונדחפת אל הקרקע. היא ניצלת על ידי אישה בשם לידיה ומובילה אותה לחבורה של ניצולים שהתחבאו בתוך הבית, אך לידיה רואה את הישות ומתאבדת על ידי כניסה למכונית בוערת. אמצעי התקשורת מתנתקים והקבוצה מנסה להבין מה קרה, והם מסכימים כי רק ראייה של הישות יכולה לגרום לבני אדם להשתגע ולהתאבד, לכן הם מכסים את החלונות כדי להגן על עצמם מפני הישות שבחוץ. גרג, בעל הבית, מנסה להשתמש במצלמות האבטחה של הבית כדי לראות מה קורה בחוץ כיוון שהוא מאמין שתמונה של הישות דיגיטלית לא תוכל לפגוע בו, אבל היא עדיין מצליחה להשפיע עליו והוא הורג את עצמו.

ככל שחולף הזמן בתוך הבית, הדאגה לאספקת המזון מעוררת דיון על יציאה מהבית הבטוח. מלורי ושאר הניצולים - צ'ארלי, טום, דאגלס ולוסי - מחליטים ללכת לסופרמרקט הסמוך, שצ'ארלי עובד בו ושנעל אותו לפני שהתחילו המאורעות. הם משחירים את החלונות של הרכב ומשתמשים בחיישני הקרבה וה- GPS שלו כדי לנווט את הנסיעה לסופר. בתוך החנות, מלורי מוצאת כלוב עם ציפורים שהיא מחליטה לאמץ. דאגלס משתכר ומציע שהקבוצה תישאר לצמיתות בסופר, וינטשו את שאר הניצולים שנשארו בבית, אבל האחרים מתנגדים לרעיון. כשהם שומעים מישהו קורא לעזרה, טום פותח את דלת אזור הטעינה כדי לאפשר לאדם להיכנס לחנות. כשהדלת נפתחת הציפורים מתחילות לצווח ולנפנף בכנפיהן, מה שמסמן על כך שהן יכולות לזהות את הישויות מבלי לראות אותן. האיש באזור הטעינה, שצ'ארלי מעיד עליו שהוא חולה נפש, מנסה לדחוק את עצמו מבעד לדלת בעוד הקבוצה נאבקת לסגור את הדלת, על אף מידתו הגדולה. צ'ארלי לפתע רץ ודוחף את האיש ואת עצמו החוצה, ואז האחרים סוגרים את הדלת ושומעים כביכול את הרצח של צ'ארלי. לאחר מכן הם חוזרים בשלום לבית. מאוחר יותר, הם מגלים כי לוסי ופליקס גנבו את המכונית, והשאירו את כולם בבית ללא כל אמצעי תחבורה.

זמן קצר לאחר מכן, אולימפיה, ניצולה בהיריון, מאפשרת לניצול נודד בשם גארי להיכנס לבית למרות מחאותיו של דאגלס, והחבורה נועלת את דאגלס במוסך כעונש. גארי מספר על ניצולים אחרים שהסתכלו על הישויות אך שרדו בשל היותם מטורפים, ושכעת מאלצים בני אדם לא מושפעים להסתכל עליהן. כאשר אולימפיה ומלורי מתחילות ללדת, גארי מתגלה כאחד מהאנשים המטורפים שתיאר. הוא מכה את טום עד שהוא מחוסר הכרה וממשיך להסיר את כל הכיסויים מהחלונות. גארי רוצח את דאגלס ומכריח את אולימפיה ושריל להסתכל על הישויות, וכתוצאה מכך הן מתאבדות. טום מתעורר בקושי ומצליח להרוג את גארי, ולהציל את מלורי ואת שני הנולדים. חמש שנים מאוחר יותר, טום ומלורי מתגוררים יחד עם שני הילדים, שמלורי מכנה "ילד" ו"ילדה", והם מקבלים בקשר מסר מניצול בשם ריק, שמציין שהם בטוחים ומוגנים ב"קהילה" במורד הנהר. טום רוצה ללכת לשם עם מלורי והילדים, אבל מלורי חוששת שזו עוד מלכודת והם ממשיכים בשגרת חיי ההישרדות. בזמן חיפוש אחר אספקה בבית סמוך, קבוצה של ניצולים מטורפים חמושים נתקלים בהם ומנסים לאלץ אותם להסתכל על הישויות. טום, שמבין שהאנשים עשויים להרוג בקרוב את מלורי והילדים, מחליט להקריב את עצמו ומוריד את כיסוי העיניים שלו, מה שמאפשר לו להרוג את כל הניצולים עם אקדח. עם זאת, במהלך הפעולה הוא רואה את הישויות ויורה לעצמו בראש.

אחרי מותו של טום, מלורי נשברת ומחליטה שעליהם לצאת לדרך במורד הנהר אל קהילת הניצולים. היא מנחה את הילדים בתקיפות שעליהם להקשיב לקולה, לא לעשות שום דבר על דעת עצמם ולעולם לא להסיר את כיסוי העיניים שלהם. בעוד היא והילדים עדיין בעיניים מכוסות, היא לוקחת אותם ואת הציפורים אל סירת משוטים ליד הנהר, שם הם יורדים במורדו. במשך שעות ארוכות הם שטים בנהר. במהלך מעל 40 שעות של שיט בנהר, במהלכן איבדו את האספקה שלהם במים, הרגו ניצול מטורף שתוקף את סירתם, והתהפכו במים הסוערים, הם עוזבים את הסירה וצועדים בעיוורון בין העצים. הישויות מפתות את הילדים להסיר את כיסויי העיניים שלהם על ידי חיקוי הקולות של יקיריהם, אך אינם מצליחים, ובסופו של דבר המשפחה מגיעה ליעדם.

מלורי מבינה שה"קהילה" הוקמה על ידי עיוורים בבית ספר ישן ל עיוורים, שהיו חסינים לכוחות של הישויות. היא גם נפגשת שוב עם ד"ר לפהאם, הרופאה שבדקה אותה במהלך ההיריון שלה כמה שנים קודם לכן. לבסוף היא מעניקה לילדים שמות - אולימפיה לילדה, על שם אמה, וטום לילד, על שם הניצול הידיד ומאוחר יותר המאהב שלה, ומשחררת את הציפורים.

קישורים חיצוניים עריכה

אבנר שביט‏, "קופסת הציפורים": הסרט שמשגע את העולם, אינו יותר מגימיק נחמד, באתר וואלה!‏, 5 בינואר 2019

בוריס אוליאנסקי, ביקורת סרט: קופסת הציפורים - אם תעצמו את העיניים, הסרט הרע לא יגע בכם, גאדג'טי, ‏19 בדצמבר 2018

אור סיגולי, ‏גם ב"קופסת הציפורים" נטפליקס מראה איך חושבים מחוץ לקופסה, באתר גלובס, 4 בינואר 2019

יאיר רוה, הסרט "קופסת ציפורים": עיניים עצומות לרווחה, באתר כלכליסט, 17 בדצמבר 2018

# data[].attributes.attachment_link.title
קופסת הציפורים - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
סרט דמיוני המדמה מגפת עולם קופסת הציפורים (ב אנגלית: Bird Box) הוא סרט מתח פוסט-אפוקליפטי אמריקאי משנת 2018 בבימויה של סוסנה בייר, עיבוד קולנועי של ה רומן מ- 2014 בעל אותו השם מאת ג'וש מלרמן.

# data[].attributes.body
המוות השחור" או המגפה השחורה הייתה מגפה שהכתה באסיה, בצפון אפריקה ובאירופה בכמה גלים במשך כארבע שנים (1347–1351) וקטלה, לפי הערכות שונות, בין 75 ל-200 מיליון בני אדם באירופה

# data[].attributes.body
תאיר נחמיה
ספר ״המגפה התקשורתית״
התקשורת הצליחה להשפיע על הדמוקרטיה הישראלית.
הפלת שלטונו ארוך התווך של בנימין נתניהו תוך כדי משבר מגפת הקורונה.

# data[].attributes.attachment_link.title
המגפה התקשורתית - דוד דיסקין

# data[].attributes.attachment_link.description
שוב התקשורת הצליחה להשפיע על הדמוקרטיה הישראלית. הפלת שלטונו ארוך השנים של בנימין נתניהו הושגה תוך ניצול משבר הקורונה – משבר עולמי נדיר שבו כלי התקשורת בישראל מ

# data[].attributes.headline
עוטי המסכות אומנות בצל המגפה העולמית

# data[].attributes.subject
עוטי המסכות אומנות בצל המגפה העולמית

# data[].attributes.body
אלייה דוד https://in.bgu.ac.il/pages/news/maor-exhibitions.aspx

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
​ימי ה​סגר בעקבות מגפת הקורונה עוררו אצל פרופ' חיים מאור, אוצר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב הפורש, פרץ יצירה חדש. כחמישים עבודות התפתחו מדימוי אחד למשנהו, כשרשרת אסוציאטיבית בהקשר של עולם השרוי במצב חירום.

במשך קרוב ל-20 שנה שימש פרופ' חיים מאור כאוצר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מרצה וחוקר במחלקה לאומנויות. התפרצות נגיף הקורונה והסגר שהתלווה למשבר הבריאותי הכי גדול שפקד את האנושות במאה השנים האחרונות, שיבשו את התוכנית להציג תערוכה המסכמת את עבודתו. את החודשים הארוכים במהלך הסגר ניצל מאור ליצירת עולם דימויים חדש בהקשר של עולם השרוי במצב חירום בשל מגיפה ביולוגית, ושל אנשים מסומנים באות-קין כי הם חולים, נשאים ומדביקים.

התערוכה 'ליקוי מאורות' מתמקדת בעבודות היסטוריות של מאור משנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, בעוד שהתערוכה 'חפץ חיים' כוללת בעיקר עבודות משנות האלפיים ואילך. בהפקתן של התערוכות היו שותפים כמה גורמים, ביניהם אריאלה שמשון, רכזת הגלריות לאומנות של האוניברסיטה. הכנס והשקת הספר אמורים להתקיים במהלך חודש יוני 2021.

מימין לשמאל: פוטו רצח, Mem​o 2013 , טכניקה מעורבת על עץ; מתוך עוטי המסכות (סדרה), 2020, טכניקה מעורבת ולכה על עץ

כתגובה למתרחש בעידן הקורונה צורפו לתערוכה עבודות שיצר מאור בתקופת הסגר הראשון. מנקודת מבטו, כל הדברים הקטנים בסביבתו הקרובה השתלבו בעולמו הפיזי והציורי וניכרים בהם דימויים של מוות, חולי ומרפא. "שילוב הדמויות האנושיות בסדרה הוא התגובה שלי למצב", אומר מאור. "מעשה האומנות נועד לשמור על שפיות ועל אהבה אנושית בסיסית לקרובים ביותר, כתגובה לצורך בריחוק ובבידוד".

סדרה נוספת, 'עוטי המסכות', מבוססת על צילומים שצילם מאור בטלפון הנייד, או שנשלחו אליו באמצעות יישומון הוואטסאפ מילדיו, נכדיו וידידיו. "עניינו אותי מראה הפנים המכוסים חלקית והדיאלוג שנוצר בין הדיוקן לבין דימויים או מילים שהופיעו על גבי החולצות או השמלות. המפגשים שנוצרו יוצרים אמירה מהורהרת ומדכדכת, או עליזה ומצחיקה, חפצת חיים".

התערוכה 'ליקוי מאורות' מוצגת בגלריית טרומפלדור, רחוב טרומפלדור 19 בעיר העתיקה בבאר שבע, בימי חמישי, בין השעות 16:00-20:00 ובימי שישי בין השעות 10:00-14:00, בהתאם להנחיות התו הסגול.

כמו כן, התערוכה 'חפץ חיים' מוצגת בגלריית הסנאט בקמפוס ע"ש משפחת מרקוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב עד יוני 2021. הכניסה לקמפוס לקהל הרחב תתאפשר לאחר פתיחת הקמפוסים בהתאם להנחיות משרד המשרד הבריאות והמל"ג. בינתיים, חברי/ות הסגל והסטודנטים/ות שבאזור מוזמנים/ות לבקר בתערוכה ולספוג קצת קולטורה.

​ מתוך התערוכה 'חפץ חיים'​​

# data[].attributes.attachment_link.title
'עוטי המסכות'- אומנות בצל מגיפה עולמית: שתי תערוכות של פרופ' חיים מאור

# data[].attributes.attachment_link.description
במשך קרוב ל-20 שנה שימש פרופ' חיים מאור כאוצר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מרצה וחוקר במחלקה לאומנויות. התפרצות נגיף הקורונה והסגר שהתלווה למשבר הבריאותי הכי גדול שפקד את האנושות במאה השנים האחרונות, שיבשו את התוכנית להציג תערוכה המסכמת את עבודתו.

# data[].attributes.body
מגפה (סרט 2016) - גוגל תמונות
אני נדב

# data[].attributes.headline
מארק סמולקין - ספר "המגפה כבר כאן"

# data[].attributes.subject
מארק סמולקין - ספר "המגפה כבר כאן"

# data[].attributes.body
הספר "מגפה כבר כאן" מדבר על כך ומספר שספר זה מבקש לתפוס את מגפת הקורונה בראש ובראשונה כדרמה של המרחב מסוגים שונים, כגון : - הביתי, הציבורי, והגלובלי. אני אישית מאוד התחברתי לתקציר מכיוון שגם אז כשהתחילה תקופת ומגפת הקורונה אני הרגשתי ריחוק אוד חברתי עמוק, רגשי וקשה ומאוד הזדהתי עם התחושה הזאת של הספר, בהזדמנות גם אקרא אותו.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"האם אין מצב חירום זה מחייב את הסמכות הריבונית הנאבקת בנגיף לא ידוע להמציא פוליטיקה חדשה︖ פוליטיקה שאינה נשענת על [...]
מסה שנייה: תודעה פוליטית חדשה
הם גזרו עליי עשרים שנה של שיעמום על ניסיון לשנות את המערכת מבפנים אני בא עכשיו לשלם להם את המחיר אבל קודם ניקח את מנהטן ואחר כך את ברלין

לאונרד כהן

בספרו של חוקר התרבות סלבוי ז'יז'ק, דרישת הבלתי-אפשרי (2017), טוען ז'יז'ק כי הוא: "לא אוהב את הדרישה הזו שלפיה יש שני קצוות ועלינו למצוא את האיזון, מכיוון שעיקרון מן הסוג הזה הוא מופשט מדי. לדוגמה: אפשר לומר שלחלק מהמדינות יש דמוקרטיה, וכן מנגד לחלק מהמדינות יש יותר מדי דמוקרטיה. תמיד ניתן לטעון שאנו צריכים איזון. אך המהפכה האמיתית בשבילי היא כשמשנים את האיזון עצמו: את המדד של האיזון. [...] אם הדברים לא משתנים הם מתפרקים [...]. כשאתה מדבר על יציבות היום, אתה מדבר על יציבות שהיא דינמית" (ז'יז'ק, 2017, 44-43).

אין ספק כי מגפת הקורונה יצרה אירוע חריג בקנה מידה עולמי, המחייב הפיכה חברתית באופן מיידי. מכיוון שמצב חדש זה טורף באחת לא רק את הסדר החברתי-סימבולי שלנו, אלא גם את מעמדו הכלכלי של האזרח, ובו בזמן את הסטטוס החברתי שהיה לו. גם השלטון חייב להשתנות בה בעת, והוא מחויב להכיר עתה במציאות החדשה. על השלטון להכיר בעובדה שהמגפה כאן לא כדי להיעלם. גם אם יימצא חיסון לקורונה, העולם ככל הנראה לא יישאר כפי שהיה, או לפחות לא במתכונת המוכרת לנו. אבל כדי להבין את המצב החדש על שני השחקנים הראשיים: האזרח והשלטון, לדרוש לקחת את הגלולה האדומה. ללא הגלולה האדומה יהפוך המרחב להיות מרחב כאוטי ומצב מן הסוג הזה עלול להפוך לאנרכיה. האזרח והשלטון מחויבים לדרוש לקחת את הגלולה האדומה.

מדינות שצלחו את הגל הראשון בהצלחה יחסית והיה באפשרותן למנוע את התפשטות קצב התחלואה, היו מדינות שפעלו במהירות וביעילות, כי הן הבינו שהן מחויבות לתת מענה מיידי תוך כדי תנועה. את הצלחתן של מדינות כמו גרמניה, דנמרק, ניו זילנד וישראל - לפחות בשלב הראשון, אפשר לחלק לשתי קטגוריות. קטגוריה ראשונה: אמון מוחלט של האזרח הדמוקרט בסמכות הריבונית; אמון שנובע מתוך החלטות דינמיות נכונות של הממשל, הן בפן הכלכלי והן בפן הבריאותי. קטגוריה שנייה: שיקוף אמיתי ובזמן אמת של מצב התחלואה, לא רק מבחינה לוקאלית, אלא גם לאומית-גלובלית.

פוליטיקה חדשה החלה להתנסח: פוליטיקה של צמצום ושל התפזרות. התכנסות בתוך הגבול הלאומי ריבוני, ומנגד - שיתוף פעולה מודיעיני רפואי-מדעי בין המדינות השונות. הפוליטיקה החדשה החלה להתנסח אט-אט לפי קצב התקדמות התפשטות הנגיף.

באחת מהסצנות המרכזיות בסרט התפשטות (2011), מתכנסים בכירי הארגון כדי לדון במה שקורה בסין. הישיבה מתחילה כאשר אחד מבכירי הארגון מעביר את הנתונים על התמודדות השלטון המקומי של בייג'ינג עם התפרצות הנגיף: "מה שנמסר לנו מבייג'ינג הוא שההתפרצות מוגבלת למתחם דיור בקאלון שבהונג קונג: שני מקרי מוות ועוד עשרה חשודים כנגועים". על נתון זה מגיב אחד המשתתפים בישיבה: "מה זה אומר 'מוגבל'?" ועל כך עונה לו הבכיר: "הם מיישמים את הנהלים שנקבעו בתקופת הסארס. המתחם בהסגר ותושביו נבדקים בקפידה לגילוי התסמינים". ד"ר ארין מירס (קייט וינסלט) ממשיכה מכאן את דבריו: "קאלון הוא האזור המאוכלס והצפוף ביותר בעולם, והונג קונג היא עיר נמל. זה יתפשט [...] אנחנו בודקים גם דגימות מלונדון. שני מקבצים, אחד ממלון והשני ממכון כושר. חמישה מקרי מוות מדלקת המוח. ובל נשכח את האיש באוטובוס, בטוקיו. שלושה מקרי מוות במקבץ הזה". לאור נתונים אלו שואל אחד הבכירים: "מישהו מיהם ביקר בסין או בלונדון?" על כך משיבה ארין, "אנחנו בודקים" (שמברג, 2011).

איסוף המידע שמתבצע במשרד הבריאות העולמי דן בהתפרצות של הנגיף בסין. נציגי האו"ם ונציגי משרד הבריאות העולמי בוחנים את מודל הפעולה האקטיבי שנקטו הסינים כדי להתמודד עם התפרצות זאת. מודל הפעולה האקטיבי הוא סגר. בכירי המשרד מבינים היטב שני דברים: הראשון - כדי להטיל סגר על רובע, או על שכונה, או על עיר - ובמקרה קיצון על מדינה שלמה בהכרח מחייב אמון מוחלט בין הסמכות השלטונית לבין האזרח. השני - ההחלטה על הטלת סגר היא החלטה קיצונית אשר פוגעת בהכרח בזכויותיו הבסיסיות של האזרח הדמוקרט, ובכך מעמדו נפגע.

האו"ם ומשרד הבריאות העולמי נוקטים פעולה כפולה. מצד אחד אלו אוספים את המידע הרלוונטי מכל המדינות בעולם שבהן התפרץ הנגיף, וכך גם בוחנים את הפעולות השונות שנקטו מדינות שונות בהתמודדות עם הנגיף. ברגע שחלה עלייה דרמטית בתחלואה במדינה מסוימת נציג משרד הבריאות העולמי מכנס את נציגי המשרד הבריאות הלאומי-לוקאלי של האזור שנפגע, ומציע להם את דרכי הפעולה המומלצות למדינה שלו עקב התחלואה שעולה במינאפוליס. ארין, כנציגת משרד הבריאות, נשלחת מטעם האו"ם לאזור זה כדי להעביר אינפורמציה עדכנית על מצב החירום האפשרי שעלול להתפתח שם. "יש לנו 47 מקרים, מתוכם שמונה מקרי מוות, נכון לשעה חמש. עכשיו סוף שבוע, אולי הנתונים נמוכים. אנשים נשארים בבית. נראה אם המצב ישתפר". לנתונים יבשים אלו מוסיפה ארין את האינפורמציה המדאיגה הבאה: "נראה לי שהנגיף מתפשט באוויר, או דרך משטחי הדבקה פוטנציאליים". אחד הבכירים דורש הבהרה על נתון זה. "משטחי הדבקה פוטנציאליים, מה זה אומר?" ועל כך ארין עונה: "זה מונח שמתאר העברה של נגיף דרך חפצים. כל אחד נוגע בפניו 2,000 או 3,000 פעמים ביום בממוצע". הבכיר מבקש להבהיר: "2,000, 3,000 פעמים ביום?" ועל כך עונה ארין: "שלוש עד חמש פעמים בכל דקה שאנחנו ערים. בין לבין אנחנו נוגעים בידיות של דלתות, בברזים, בכפתורי מעליות. כל אלה הם משטחי הדבקה פוטנציאליים".

לאור הנתונים שאספה ארין ממקומות שונים בעולם, היא מזהירה את בכירי המשרד הבריאות-לוקאלי של מניפואליס שיש לשים לב למה שקורה בארצות אחרות, ולראות בהם מקרה בוחן למה שעלול לקרות אצלם. המקרה הפרטי הלוקאלי-לאומי אינו מקרה לאומי, אלא מקרה גלובלי מייצג המצריך שיתוף פעולה מיידי.

אחד מבכירי המשרד שואל את ארין, "יש לנו איזושהי הודעה לעיתונות? איזו הצהרה להבהיר על משטחי הדבקה?" ואל תוך דבריו נכנסת בכירה אחרת: "ואיך הציבור יגיב?" על כך משיבה לה ארין: "קשה לדעת. אנשים רואים כריש מפלסטיק בסרט ומפחדים להיכנס לים, אבל אזהרה על חפיסת סיגריות" - קוטעת אחת מהבכירות במשרד: "נצטרך לערב את המושל לפני שנתחיל להבהיל את כולם" (שמברג, 2011).

לשתי סצנות אלו קיימת חשיבות בהתארגנות הפוליטית חדשה, הנעה תוך כדי תנועה דינמית בתוך דינמיקה פוליטית סבוכה של צמצום והתפזרות. אבל כדי להצדיק דינמיקה דיאלקטית זו, על ארין לנסח את המצב הפוליטי המיוחד שנוצר בהגדרה משפטית מובנית, המחייבת נקיטת צעדים מהירים ומיידיים.

את האסטרטגיה המשפטית-רפואית מגדירה ארין באמצעות רעיון מקדם ההדבקה: "זה מה שאנו צריכים לקבוע; כמה אנשים עלולים להידבק מכל חולה. בשפעת עונתית מדובר בדרך כלל בהדבקה אחת. באבעבועות רוח, לעומת זאת, החולה מדביק יותר משלושה, ולפני שהיה לנו חיסון של פוליו הוא התפשט ברמה של ארבעה עד שישה חולים. המספר הזה הוא מקדם הדבקה. מקדם ההדבקה תלוי בקצב התרבות של הנגיף". אחד הבכירים שואל: "יש לך מושג מה קצב ההתרבות במקרה זה?" ועל כך עונה ארין: "קצב ההתרבות תלוי במגוון של גורמים: בתקופת הדגירה של הנגיף, בתקופה שבה המחלה מידבקת, ולפעמים המחלה מידבקת גם בהיעדר של תסמינים. צריך לבדוק גם את זה. וצריך לברר מה גודל האוכלוסייה הרגישה לנגיף. [...] ברגע שנדע את מקדם ההדבקה נוכל להגדיר את ממדי המגפה".

הפעולה המשפטית שארין מבצעת היא להוציא ולהתיק את האזרח מהקשרו הדמוקרטי להקשר ביו-רפואי-משפטי. האזרח הדמוקרט נהפך לאזרח ביו-רפואי כאשר השלטון אינו רואה בו עוד אדון של המרחב אלא כאזרח ביו-רפואי שנמדד ונערך על פי פרמטרים משפטיים ורפואיים של חולים סימפטומטים, א-סימפטומטים, מאומתים, חולים קשה ומונשמים. זהו מהלך משפטי מסוכן, שהרי אם הוא אינו מפוקח מספיק על ידי הרשות השופטת והמבצעת, ייתכן שמצב זה יוביל מדינה דמוקרטית למדינה דיקטטורית. ההגדרה המשפטית של האירוע המקומי כמגפה בידי ארין נועד להשלים מהלך שבו מתבצעת הפרטה של מעמדו של האזרח הדמוקרט לאזרח ביו-רפואי, ובאמצעות כך ניסוח של "הטוב המשותף" החדש.

בספרו של קרל שמיט תיאולוגיה פוליטית (1922) טוען שמיט כי: "בעיית העידן החדש של המדינה [...] שהמדינה זקוקה למשפט והמשפט זקוק למדינה, אבל המשפט, בעיקרון העמוק ביותר, אוסר בסופו של דבר את המדינה בעבותות. המדינה במקורה היא כוחם של השליטים, אבל היא כזאת ככוח הסדר, כצורת חיי העם, לא ככפייה שרירותית באמצעות כוח כלשהו. הכוח הזה נדרש להתערב רק כשכושל המעשה החופשי, האינדיווידואלי או הקואופרטיבי. הוא צריך להישאר ברקע. אין לקשור בין הסדר לבין אינטרסים כלליים, חברתיים או תרבותיים, כי אותם צריך להשאיר לתחום המנהל העצמי" (שמיט, 2005, 47-46).

הפוליטיקה החדשה מתחילה להתנסח אפוא בהמרתו של האזרח הדמוקרט לאזרח ביו-רפואי. ארין מציעה לממשל המקומי שני מהלכים משפטיים דרמטיים: הראשון - הגדרת האירוע הרפואי המתרחש בארצם לא כמקרה פרטי, אלא כמקרה משפטי של מגפה עולמית; מהלך שבו ניתן להלביש על האזרח מעמד של ביו-רפואי. השני - נתינת לגיטימציה לסמכות הריבונית להטיל סנקציות משפטיות בזכות המרתו של האזרח הדמוקרט לאזרח ביו-רפואי. למעשה ארין מגדירה מחדש את מושג ה"טוב" החדש כ"טוב המשותף", ואת ה"טוב המשותף" כ"שלום בריאות הציבור". מסיבה זו מומר מעמדו של האזרח הדמוקרט. האויב נתפס עתה לא עוד כישות מוגדרת ומובחנת, או של אויב פוליטי קונקרטי, כמו במצב של מלחמה, אלא כאויב שעשוי להיות כל אחד מאיתנו. על כן הוא בו-בזמן אויב נראה ואויב בלתי נראה. מושג הטוב החדש מומר מטוב פרטי לטוב משותף, והטוב המשותף הוא הטוב הבריאותי ולא הטוב האישי הפרטי.

# data[].attributes.attachment_link.title
המגפה כבר כאן

# data[].attributes.attachment_link.description
"האם אין מצב חירום זה מחייב את הסמכות הריבונית הנאבקת בנגיף לא ידוע להמציא פוליטיקה חדשה︖ פוליטיקה שאינה נשענת על [...]

# data[].attributes.headline
המגפה היוסטיניאנית

# data[].attributes.subject
המגפה היוסטיניאנית

# data[].attributes.headline
פרודיה לציור המפורסם של ואן גוך

# data[].attributes.subject
פרודיה לציור המפורסם של ואן גוך

# data[].attributes.body
שני טהורי

# data[].attributes.body
אנשים משתמשים במסיכות אף ופה כי משתולל וירוס מסוכן בחוץ.
אפשר לראות בתמונה המון אנשים שחובשים מסיכות כדי למנוע עוד הדבקה של הוירוס.

# data[].attributes.headline
מדבר על מלא מגפות ועל ההצמודדות איתן

# data[].attributes.subject
מדבר על מלא מגפות ועל ההצמודדות איתן

# data[].attributes.body
אלייה דוד https://ur-art.net/he/blog/articles/art-in-times-of-corona

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hee-Lee Soffer

אמנות בימי קורונה

בימים אלו של חרדת קורונה העולמית, עולים וצפים מראות מתקופות קודמות בהיסטוריה, בהן התפרצו מגפות בסדר גודל נרחב. אמנם הכפר הגלובאלי של 2020 אינו דומה לגלובוס המדיאבלי וגם לא לזה שעוד התקיים ברוב המאה ה-20. אך לא ברור אם יש בכך יתרון או חיסרון. המגפות המוקדמות בהיסטוריה הוגבלו גיאוגרפית בשל מגבלות הניידות, אשר כמעט התבטלו לחלוטין בימי המאה ה-21. כך שהתפוצה הסתיימה בגבולות היבשת, בין שני ימים, נהרות או מדבריות בדרך כלל. מצד שני, חוסר האונים היה גדול יותר, חוסר הידע והרגלי ההיגיינה העלובים יצרו סביבות דגירה והדבקה מיטביים למגוון חיידקים ווירוסים. כך למשל צלחו מרעילי בארות במשימתם על נקלה בזכות השימוש הלא מבוקר במאגרי מים משותפים בכפרים וערים, בהם לא חל כל פיקוח על איכות המים, לא ידעו לבדוק וגם לא תמיד ידעו שמים יכולים לשאת מחלות.

בתקופות מוקדמות לא בהרבה מהיום, הזדהמו המים לשימוש הציבור לעיתים קרובות מאחר ומקורות המים והמזון היו סמוכים לאזורי ניקוז שפכים ופסולת. דוגמה לכך ניתן למצוא בספר "אהבה בימי כולרה" בו כותב גבריאל גרסיה מארקס סיפור המתגולל על פני מספר עשורים באמריקה הלטינית בתפר שבין המאות 19-20. מבין השורות השופעות הנהדרות עולים מפעם לפעם תיאורים מחרידים של עיר עתיקה בעלת הוד היסטורי, אשר הולכת ומתפוררת פיזית לצד רשלנות פושעת באגף התברואה. בעיר פועל שוק גדול השוכן בסמוך למפרץ הים הקריבי והוא שופע מגוון סחורה מכל סוג, מזונות לרוב וכל טוב. במים שלמרגלותיו פזורה פסולת מגוונת במיוחד ותאוריה מבחילים, ממזונות רקובים עד לשפכים, גופות של חיות ובהמשך גם גופות אדם שמתוארות כשהן צפות להן באין מפריע בין סירות תיירים. לכאורה תיאור שגרתי של עיר גדולה צבעונית ושוקקת.

תמונות מעין אלו מן הסתם נפוצו ברחבי העולם לפחות עד לאמצע המאה ה-20. באזור הקריבי, החום עוד מוסיף על פוטנציאל ההירקבות, התסיסה והתפשטות המחלות וזאת לצד מלחמות שמתקיימות על רקע העלילה. הכולרה היא רק סימפטום מתבקש ששב וחוזר ומכה בקהלים נרחבים. למעשה, מלחמות ברחבי העולם לאורך כל ההיסטוריה הגבירו את התנאים להתפרצות מגפות בשל הגופות הנערמות בחוצות ואין מי שמסוגל לטפל ולקבור אותן, בשל תנאי רעב ומחסור, בשל מסות של פליטים החיים בתנאי עראי ללא מים זורמים, ללא סניטציה, ללא אמצעי רפואה בסיסיים, תרופות, כלי טיפול חד פעמיים וחומרי חיטוי.

המופעים המחרידים של מגפות מצויים גם באמנות הוויזואלית באופנים שונים לאורך ההיסטוריה. אמנים התייחסו למראות המגפה על פי תקופתם ותפישתם, בצל השפעות פוליטיות, דתיות ומעמדיות. דוגמה לכך ניתן לראות באיור מתוך כתב יד אנציקלופדי מהמאה ה-14 המתואר בצבעוניות האופיינית לכתבי קודש של התקופה; בתמונה, שהיא איניציאל C (אות ראשונה בעמוד טקסט) בתוך ריבוע מצויר מוקף בטקסט, מתואר חלל בלתי מוגדר על רקע זהב. מימין מתואר בישוף מחווה בידו כנושא דברים אל מול נזירים משמאל. הבישוף מזוהה בכובעו, בגלימתו ובפודיום או המזבח שלפניו. הנזירים מזוהים בגלימות ובתספורת טונסורה (tonsure) לראשם. פני הנזירים וקרקפותיהם מנוקדים באבעבועות, בניגוד לבישוף הנקי מהן. יש באיור אמירה חד משמעית כי הכומר מוגן מהמגפה בחסות האל והלא מגפות נקשרו בכפירה ובחטא. קהל הנזירים מקבל מהכומר הוראות כיצד לנהוג על מנת להחלים וכמובן ברכה. המגפה כאן מתוארת בסגנון המדיאבלי הנאיבי בנקודות הכתומות הבולטות לעין. הפניה אל הכומר הבריא משייכת את המגפה לנושא דתי, כלומר החטא ועונשו.

נזירים חולים הוא נושא נדיר, מאחר ובדרך כלל הם תוארו דווקא כצדיקים ומי שמסייעים לציבור בשעת חולי. בדוגמה לכך, איור לכתב יד מהמאה ה-15 מתאר נזירים מטפלים בחולי המגפה השחורה. האיור מכיל פרטים רבים וקלים לזיהוי. המבנה נראה כמו בית חולים של מנזר אשר פתחיו מקושתים. הנזיר האחד בעל הטונסורה והילה סביב ראשו הוא סנט פרנסיס, המחזיק כלי מזון בידו. נזירות מכוסות ראש מטפלות בפצעי החולים בשיטות התקופה. החולים ששוכבים או יושבים, מסומנים בבולטות באבעבועות אדמדמות. לחולים פנים גרוטסקיים בניגוד לפניהם האציליים של הנזיר הקדוש והנזירות. מאוד ברור כאן כי טוהרה נפשית מצדיקה את טוהרת הגוף ובריאותו. אין מראות זוועה של מתים בתיאור הזה, אלא דווקא דגש על חמלתם ומסירותם של אנשי הדת, שאינם נרתעים לגעת בחולים ומטפלים בהם ברגישות. מיטות העץ עצמן הן סימן לטיפול טוב בעת זו, בה לא כל אדם זכה לקורת גג ובה מיטה, באירופה הפיאודלית הקתולית.

דוגמה אחרת ניתן למצוא ביצירה מהמאה ה-15 של האמן הצרפתי ג'וזה לייפרינקס (Josse Lieferinxe) המתארת את המגפה באיטליה במאה השביעית ואת קבורת המתים הרבים. בשמי העיר מתחוללת סצנה מקבילה, בה מופיע האל מברך את דמותו של סבסטיאן הקדוש כשהוא עירום ופגוע מחיצים רבים, בהתאם לדימוי הנפוץ והמזוהה שלו ברגע מותו כמרטיר. סנט סבסטיאן היה הקדוש אליו התפללו המאמינים להגנה וכאן הוא מופיע כשהוא כורע בפני האל ודובר למען הציבור. מתחת לתיאור זה מתקיימת מלחמה בשמי העיר בין מלאך לבן משמאל לבין דימוי שטני מימין של ייצור מעופף אוחז בנשק ומייצג את מגפה. תיאור המגפה נעשה כאן בשלשה מישורים ושלש רמות: על הארץ- התמודדות בני האדם עם המגפה והשלכותיה, בשמי העיר- מלחמת הטוב ברע, מלאך ושד, בספרה העליונה- הקדוש המתווך בין בני האדם לאל. זוהי יצירה דתית המחנכת את הציבור ומציגה את הקדוש אליו יש לפנות לעזרה בעת מגפה.

בהדפס הבא, שנדפס בהמאה ה- 17 ניתן לראות גישה ארצית הרבה יותר; המגפה מיוצגת בהופעתו התקופתית של רופא לבוש מכף רגל ועד ראש בעזרים נוגדי מגפה, הכוללים גלימת עור משוכה בשעווה, כפפות, כובע, מסכה ומשקפיים וכן מוט להרחקת האספסוף. המסכה המשונה נושאת מקור אשר כפי הנראה הכיל תערובות ריחניות. המסכה נועדה להגן מפני אוויר המזוהם מריקבון על פי תיאוריית המיאסמה (miasma theory) העתיקה, שטוענת כי המגפות נובעות מאוויר שהזדהם מחומר אורגני רקוב. עיצוב הלבוש הזה מיוחס לשארל דה לורם (Charles de Lorme), הרופא הראשי של מלכי צרפת ובית מדיצ'י באמצע המאה ה- 16. עבודתו התבססה על אלכימיה פרצלזיאנית (ע"ש האלכימאי הנודע פרצלזוס Paracelsus (1480-1541)) בדומה לרופאים רבים בעת זו. דה לורם רקח תרופות המבוססות על תורת האלכימיה. הוא זכה למוניטין כמי שמטופליו האריכו חיים מאוד וגם הוא עצמו חי עד גיל 94. לפיכך אין לזלזל ביעילות תלבושת הרופא שעיצב.

דמותו של דה לורם מעניינת במיוחד בהקשר האמנותי-רפואי וההיסטורי. דיוקנו מתועד בהדפס של האמן ז'אק קאלו (Jacques Callot) משנת 1630. הדיוקן מצוי בתוך מנדלה מעולמות האלכימיה, המורכבת ממעגלים קונצנטריים שמכילים אלמנטים סימבוליים רבים; דמות הרופא מצויה במרכז אליפסה בתוך כוכב הנדמה כמגן דוד. זוויות הכוכב מלאות מילים ואותיות לטיניות כראוי לדמותו של רופא משכיל. מסביב לכוכב מצוירת טבעת אורובורס הנושך זנבו (דימוי אלכימי מרכזי המתייחס למחזוריות שבתהליך האלכימי וליכולה להחיות מתים) ועטור תיאורי צמיחה וסצנות סימבוליות שונות. מתחת לטבעת משמאל מופיע כלב נובח ומימין דרקון וביניהם מגוון סימנים ואותיות שלבטח נושאים מטענים רבי משמעות בסגנון כתבי האלכימיה שהיו בשיא השפעתם בתקופתו.

האלכימיה היתה עולם ומלואו של מחקר פסדו-מדעי רב פיתולים לצד רפואה מתפתחת, שלפעמים סייעה בריפוי ולעיתים קרובות גרמה למוות בייסורים. אך הכנסייה ושליחיה היו המרפאים המסורתיים הרבה לפני שאלכימיה סחפה את עולם המדע האירופי וגם הרבה לאחר שגוועה ההתעניינות בה בתחילת המאה ה-18. בהתאם לכך, ביצירה מהמאה ה-18 מופיע ברנרדו טולומיי (Bernardo Tolomeo) הקדוש כשהוא מתווך בין תושבי סיינה לפרסוניפיקציה של המגפה. דמות הקדוש מתוארת כנזיר עטוי גלימה לבנה גדולה ומוארת. מולו ניצבת המגפה בדמות שלד צוחק לבוש למחצה. מעל הקדוש מרחף מלאך. הקדוש ברנרדו נולד בסוף המאה ה-13 ומת במאה ה-14 בעת שהשתוללה מגפה בעיר סיינה. לצורך מילוי תפקידו ככוהן דת, עזב את מקום ההתבודדות שלו על הר אוליבטו והלך יחד עם נזיריו לטפל בחולים. באוגוסט 1348 נפל בעצמו קורבן למגפה. 82 נזירים נוספים שהקדישו עצמם לסיוע לחולים נספו במגפה. הכנסייה הקתולית הכירה בנזיר ברנרדו כקדוש בשנת 1634 ואכן הביוגרפיה שלו תפורה להפליא לתפקיד קדוש המגפות. הציור הזה הוא נפלא בפשטותו; על רקע עיר אפלה מתוארות דמויות, חלקן מתות, חלקן נושאות חולים אחרים, המתים נערמים זה על זה. גבר מימין למטה כורע בין הגופות ומכסה את פניו , מצביע אל השלד הצוחק. תיאור מזעזע של פעוט שוכב על הקרקע במרכז הציור מספר את הטרגדיה כולה. נזירים בלבן ומלאך מאיר מעליהם מייצגים את מלחמת האור בחושך כנגד דמות המוות המחרידה. המגפה בדמות שלד מוכרת מתוך הדימוי המפורסם של "ריקוד המוות", מוטיב חוזר ומוכר באמבלמות וציורים רבים, בהם מופיעים שלדים צוחקים ורוקדים, כהאנשה למוות המשתולל, המנצח הכל. המגפה אוחזת פנס לילה, בתוכו נר דולק. נר הוא דימוי קלאסי באמנות לחיי האדם הקצובים. המגפה אוחזת כעת בפנס, כלומר שולטת בחיי האדם וקוצבת אותם, בידה השניה כלי לכיבוי הנר. תיאור המגפה בציור הזה הוא סימבולי פשוט ומציג זוועה בוטה. אך זהו למעשה תיאור ביוגרפי הירואי של הנזיר הקדוש.

תיאור מודרני יותר של מגפה אך הירואי לא פחות, ניתן לראות בציורו של אנטואן ז'ן גרו (Antoine-Jean Gros ) מהמאה ה-19 המתאר את נפוליון (Napoleon Bonaparte) בביקורו ביפו, בעת שחייליו הצרים עליה סובלים ממגפה. הגנרל מבקר את חייליו בחצר מסגד ביפו המשמש כבית חולים צבאי. התיאור מיוחס למרץ 1799, למגפה שפרצה במהלך הקרבות בין נפוליון לכוחות העות'מניים. בונפרטה, בניגוד לעצת רופאו שמושיט יד לעצור בו, שולח יד חשופה לגעת בפצע של קורבן המגפה. משמאל מתוארים שני ערבים מגישים לחם לחולים. מימין מופיע חייל עיוור מנסה להגיע לגנרל. מלפנים בצללים נראים חיילים גוססים תשושים. הגנרל מוצג כהתגלמות הגבורה המצדיקה את המלחמה. הוא מתואר בהקבלה לישו המרפא חולים כשהוא מצוי בתוך הילת אור וידו מושטת במחווה כמעט קדושה. בניגוד לדימוי השד המעופף או השלד הצוחק שראינו קודם, כאן מוצגת המגפה באלמנטים ריאליסטיים בצורת השלכותיה בקרב החיילים. אך מעבר למופעה הריאליסטי של המגפה, ניכר סגנון הציור האוריינטליסטי שמציג את קסם המזרח בארכיטקטורה, בדמויות ובלבוש ואילו המגפה משמשת אמצעי להאדרת השליט שמקבל כאן תכונות האלוהיות.

מגפה אחרת לגמרי גלומה באחד הנושאים התנכיים שמצויים ביצירות אמנות רבות לאורך ההיסטוריה והוא מות הבכורים, שבתיאורים הנוצריים היא האחרונה בעשרת מגפות מצריים ובאגדת פסח נקראות "מכות מצריים". יש לכך דוגמאות רבות בתקופות שונות ובציור הרומנטי-אוריינטליסטי שלפנינו מן המאה ה-19 נגלה תיאור טראגי ונוגע ללב של פרעה האב ישוב אוחז בבנו על ברכיו, הבן שכוב ללא רוח חיים. האם אוחזת בבנה וטומנת בגופו את פניה בבכי. ישנם אלמנטים ריאליסטיים מאוד בהבעת הרגש והתמונה הקשה של תוצאות המגפה. כל זאת על רקע תיאורי הארמון על שכיות החמדה שבו ומשרתיו. המלך יושב זקוף בכסאו המלכותי, חובש את כתרו ופני קפואים, למעט ניואנסים משכנעים ביותר של דמעה בזוית העין ומתח בשרירי הפנים שמתואר בעדינות היפר-ריאליסטית בלחיים, באף, בשפתיים ובגבות. מימין למטה מתוארות דמויות גברים קרחים לובשי לבן, ככל הנראה כוהני דת, מחווים בימינם בברכה-תפילה ושותפים לאירוע המשפחתי של פרעה, המלך-האל. מאחורי כס פרעה מתקיימת התרחשות ערה הכוללת דמויות רבות, גברים ונערים שנראים מקיימים טקס פולחני הכרוך בנגינה והדלקת נרות. מימין למעלה באפלה מופיע גבר מזוקן עטוף גלימה ומכוסה ראש, מושיט ידו לפנים כמבקש להפסיק את הפולחן שהפסיד למגפה. לצדו דמות נוספת בגלימה דומה. אלו הם כנראה משה ואהרון מהסיפור המקראי. המגפה בתמונה זו מתוארת במופע הטראגי של משפחה אבלה מוצפת רגש.

לבסוף, מתוך סקירת מבחר יצירות אמנות מערבית שמתארות מגפות, ניתן לזהות איך משתנה דיוקן המגפה מתקופה לתקופה, בסגנון, בתפיסה, בדגשים. מתיאורים נאיביים בכתבי קודש מוקדמים שמציגים את המגפה בנקודות על עורם של החולים החוטאים, המשך דרך תיאורי הלל של קדושים המקריבים עצמם למען ציבור המאמינים בעת מגפה, שימוש במוטיב השלד הצוחק ושימוש בדימוי הרופא עם מסכת המקור, דימויים שרווחו מאוד ביצירות עממיות והטילו אימה על הציבור. תיאורי מגפה הולכים ומקבלים את רוח התקופה כמו בתיאור ההרואי של נפוליון כקדוש ואפילו כאל היורש את מקומם של קדושים מסורתיים. לבסוף תיאור מגפה מן המקורות שדווקא לא מקדשת איש, אלא מציגה את ההיפך מהמצופה: המלך המצרי הנחשב לאל מתואר בתוך סצנה כמעט אינטימית, של אבל אנושי.

אנחנו מצויים ברגע היסטורי שלבטח ישאיר חותם על עולם התרבות והאמנות. איך יתואר דיוקן המגפה הנוכחית? מה יישאר אחריה ואיך יראו הזיכרונות? מה חושבים אנשי הדת סביב העולם על הקורונה? נדמה שיותר מכל מתגבש דיוקן המגפה הנוכחית כמשבר כלכלי. עסקי התיירות הם כפי הנראה הראשונים לשלם את המחיר. האם הדיוקן שישתמר כזכר הקורונה יהיה פנים עטויי מסכה? או אולי שדה תעופה מושבת, מלון נטוש ובריכה ריקה. ימים יגידו איזו אמנות יולידו ימי הקורונה.

רוצים ציור פורטרט של אדם או בעל חיים? לחצו כאן להזמנת מתנה מרגשת

# data[].attributes.attachment_link.description
Hee-Lee Soffer בימים אלו של חרדת קורונה העולמית, עולים וצפים מראות מתקופות קודמות בהיסטוריה, בהן התפרצו מגפות בסדר גודל נרחב. אמנם הכפר הגלובאלי של 2020 אינו דומה לגלובוס המדיאבלי וגם לא לזה שעוד התקיים ברוב המאה ה-20. אך לא ברור אם יש בכך יתרון או חיסרון.

# data[].attributes.body
ימי קורונה בבר אילן (ציור)
נדב

# data[].attributes.body
https://www.hamichlol.org.il/%D7%94%D7%9E%D7%92%D7%A4%D7%94_%D7%94%D7%99%D7%95%D7%A1%D7%98%D7%99%D7%A0%D7%99%D7%90%D7%A0%D7%99%D7%AA

# data[].attributes.body
מגפה (באנגלית: Viral) הוא מותחן אימה אמריקאי, אשר בוים על ידי הנרי ג'וסט ואריאל שולמן עלילת הסרט מתמקדת בסטייסי דרקפורד (ליאו טיפטון) ואמה דרקפורד (סופיה בלאק-ד'אליה), שתי תלמידות תיכון אשר עברו לאזור פרברי בקליפורניה. אמה נאבקת על מנת להשיג חברים חדשים

# data[].attributes.body
הסרט אינו מציאותי אך עיקרו של בסרט סיפר על תופעה שאם מסתכלים על בן אדם והוא אומר משפט כלשהו אתה נדבק במשהו אכזרי ובשביל להיפטר מזה אתה צריך להדביק אחרים בכך שאתה גם אומר את המשפט.
אני ראיתי את הסרט הזה שהייתי קטנה ואני זוכרת שממש אהבתי את הסרט הזה.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
תורמים למיזמי ויקימדיה

# data[].attributes.attachment_link.title
מת או חובה – ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מת או חובה (באנגלית: Truth or Dare) הוא מותחן אימה על-טבעי אמריקאי שבוים על ידי הבמאי ג’ף ולדו ומככבים בו לוסי הייל וטיילר פוזי בתפקידים ראשיים. הסרט עוקב אחר קבוצה של חברים סטודנטים שמשחקים במשחק הפופולרי ”אמת או חובה” במהלך חופשה במקסיקו, אך בשובם מהחופשה, הם מגלים שהמשחק מסרב להניח להם.

# data[].attributes.headline
אני חושב שהמגפה היא המצאה של הממשלה, בשביל לגרום לאנשים לפחד, המגפה בהחלט קיימת אבל לדעתי הממשלה או במילים אחרות האנשים בעלי כוח גרמו לאנשים לחשוב שהקורונה מסוכנת ברמה ממש גבוה, ולכן אנשים פחדו ממש, בנוסף אני חושב שהקורונה נועדה להפריד בין אנשים, לדוגמה אנשים שמאמינים בחיסונים לבין אנשים שפחות רוצים להתחסן, אני חושב שמה שקרב בזמן מגפת הקומונה לא היה אנושי ולא היה בסדר, וזה לדעתי מאוד עצוב שבדיוק בזמנים קשים כאלה אנשים לא הצליחו לשמור על האנושיות שלהם ועל הטוב שבנם, אבל אני חושב שגם הזמן הזה שהיינו בבידוד גרם להרבה אנשים לראות  את האמת ובנות את האישיות שלהם לקנות את הרוח שלהם ולהיות יותר חזקים. 

# data[].attributes.subject
אני חושב שהמגפה היא המצאה של הממשלה, בשביל לגרום לאנשים לפחד, המגפה בהחלט קיימת אבל לדעתי הממשלה או במילים אחרות האנשים בעלי כוח גרמו לאנשים לחשוב שהקורונה מסוכנת ברמה ממש גבוה, ולכן אנשים פחדו ממש, בנוסף אני חושב שהקורונה נועדה להפריד בין אנשים, לדוגמה אנשים שמאמינים בחיסונים לבין אנשים שפחות רוצים להתחסן, אני חושב שמה שקרב בזמן מגפת הקומונה לא היה אנושי ולא היה בסדר, וזה לדעתי מאוד עצוב שבדיוק בזמנים קשים כאלה אנשים לא הצליחו לשמור על האנושיות שלהם ועל הטוב שבנם, אבל אני חושב שגם הזמן הזה שהיינו בבידוד גרם להרבה אנשים לראות  את האמת ובנות את האישיות שלהם לקנות את הרוח שלהם ולהיות יותר חזקים. 

# data[].attributes.body
אני וסיל, יש יש

# data[].attributes.body
השפעת הספרדית

# data[].attributes.body
עלילת הסרט מתמקדת בסטייסי דרקפורד ואמה דרקפורד,
שתי תלמידות תיכון אשר עברו לאזור פרברי בקליפורניה אמה נאבקת על מנת להשיג חברים חדשים, בעוד סטייסי כבר התיידדה עם אנשים רבים.

רגע השיא של הסרט מגיע כאשר מגפה קטלנית תוקפת את העולם. אחת משתי האחיות נדבקת במחלה ואחותה מתעדת את כל מה שקורה מסביב תוך שהיא מנסה לטפל בה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מגפה (ב אנגלית: Viral) הוא מותחן אימה אמריקאי, אשר בוים על ידי הנרי ג'וסט ואריאל שולמן. תסריטו נכתב על ידי כריסטופר ב. לאנדון וברברה מרשל. בין שחקניו הראשיים של הסרט ניתן למנות את סופיה בלאק-ד'אליה, משין גאן קלי ו מייקל קלי.

הסרט יצא לאקרנים ב- 29 ביולי 2016, על ידי בלאמהאוס הפקות, בוסטד שארק פרודקשנס ו-IM גלובל.

עלילת הסרט מתמקדת בסטייסי דרקפורד ( ליאו טיפטון) ואמה דרקפורד (סופיה בלאק-ד'אליה), שתי תלמידות תיכון אשר עברו לאזור פרברי ב קליפורניה. אמה נאבקת על מנת להשיג חברים חדשים, בעוד סטייסי כבר התיידדה עם אנשים רבים, בהם סיג'יי ( משין גאן קלי).

רגע השיא של הסרט מגיע כאשר מגפה קטלנית תוקפת את העולם. אחת משתי האחיות נדבקת במחלה ואחותה מתעדת את כל מה שקורה מסביב תוך שהיא מנסה לטפל בה.

סופיה בלאק-ד'אליה - אמה דרקפורד

ליאו טיפטון (אנלי טיפטון) - סטייסי דרקפורד

טראוויס טאופ - אוון קליין

משין גאן קלי - סיג'יי

מייקל קלי - מייקל דרקפורד

ג'ון קות'רן ג'וניור - מר טומי

סטוני ווסטמורלנד - ביל

לינזי גריי - גרייסי לאמאי

ג'ודיאן אלדר - גברת טומי

פיליפ ליבס - גנגלי קיד

בריאן האווי - טארה דאנלי

ב-29 באפריל 2014, נודע כי ליאו טיפטון נבחרה להיות השחקנית הראשית בסרט, ועוד נודע כי שני הבמאים של הסרט יהיו הנרי ג'וסט ואריאל שולמן. לבסוף, יצא הסרט לאקרנים ב-29 ביולי 2016. ב ישראל יצא הסרט לאקרנים ב-21 ביוני 2018.

באוגוסט 2016, נודע כי הסרט גרף סכום של קרוב ל-600 אלף דולר, בכמעט חודשיים.

# data[].attributes.attachment_link.title
מגפה (סרט) - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מגפה (ב אנגלית: Viral) הוא מותחן אימה אמריקאי, אשר בוים על ידי הנרי ג'וסט ואריאל שולמן. תסריטו נכתב על ידי כריסטופר ב. לאנדון וברברה מרשל. בין שחקניו הראשיים של הסרט ניתן למנות את סופיה בלאק-ד'אליה, משין גאן קלי ו מייקל קלי. הסרט יצא לאקרנים ב- 29 ביולי 2016, על ידי בלאמהאוס הפקות, בוסטד שארק פרודקשנס ו-IM גלובל.

# data[].attributes.body
https://images.app.goo.gl/Paq4J2mqFabeCS7e8 נוי מזרחי

# data[].attributes.body
https://www.maariv.co.il/news/world/Article-943173

# data[].attributes.headline
מגפת הכולרה הראשונה- אופק

# data[].attributes.subject
מגפת הכולרה הראשונה- אופק

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מגפת הכולרה הראשונה (מוכרת גם בתור: מגפת הכולרה האסייתית הראשונה, או הכולרה האסייתית) הייתה הראשונה מבין שבע מגפות כולרה בקנה מידה רחב שהתחוללו במהלך ה מאות ה-19 ו ה-20. ה מחלה המדוברת הגיעה לממדי מגפה ב עיר קולקטה שב הודו ומשם התפשטה במהרה, תוך מספר שנים, ברחבי יבשת אסיה ואף הגיעה לאזור מזרח אפריקה ול עבר הקווקז. המגפה, שנמשכה בין השנים 1817- 1824, הושפעה רבות מ מזג האוויר המקומי וגרמה למספר גבוה מאוד של קורבנות ברחבי האזורים המודבקים.

ערך מורחב - כולרה

מחלת הכולרה היא מחלת מעיים זיהומית מדבקת מאוד שנגרמת על ידי חיידקים גראם-שליליים מה מין Vibrio cholerae. ה חיידקים מועברים באמצעות תווך מימי ( שתיית מים ו צריכת מזון מזוהמים) וגורמים ל שלשולים חריפים שמובילים ל התייבשות ואיבוד אלקטרוליטים. המחלה אנדמית בהודו ועל פי רוב מתפרצת ב חודשי ה אביב וה קיץ ודועכת לקראת ה חורף עם הירידה ב טמפרטורת המים בהם שוכנים החיידקים, היות שטמפרטורה נמוכה גורמת למותם.

חיידקי Vibrio cholerae פוגעים ב מערכת העיכול וגורמים ל איבוד מהיר מאוד של נוזלים (בין 20-30 ליטר של נוזלים ב יממה), דבר שעלול להוביל למצב מסכן חיים. כ-50% מה חולים שלא יקבלו טיפול אנטיביוטי הולם עלולים למות מהמחלה.

מחלת הכולרה היא, כאמור, אנדמית בהודו בכלל ולאורך נהר ה גנגס בפרט. לאורך ה היסטוריה במהלך פסטיבלים ואירועי דת שונים תועדו מקרים של הדבקויות בקרב בני האדם. עם שובם הפיצו עולי הרגל המודבקים את המחלה למקום מגוריהם. דבר זה היה מוביל לעלייה מקומית בתחלואת הכולרה, שעם הזמן הייתה דועכת מעצמה.

למרות שמקרי התחלואה הראשונים תועדו כבר בראשית שנת 1816 בפּוּרְנֶאָה (Purnia) שב מדינת ביהר, חוקרים מאמינים כי התפרצות הכולרה שהובילה לממדי מגפה התחילה ב אוגוסט 1817 במהלך יריד ה קומבה מלה שנערך סמוך לעיר גֶ'סוֹר (Jessore, כיום ב בנגלדש). התנאים האקלימיים ששררו באותה השנה, שככלו ריבוי של גשמים ו הצפות נרחבות, הגדילו את הסיכוי להתפרצות המחלה ברמה המקומית. עדויות של רופא מנתח מתארות עלייה מהירה ופתאומית של תחלואת מעיים בקרב החולים, שככל הנראה נבעה מצריכת אורז מזוהם בחיידקי Vibrio cholerae. בין ה תסמינים שתוארו נמנו הקאות ושלשולים חריפים שגרמו למותם של אלפי בני אדם.

קרש הקפיצה של המגפה אל מחוץ לתת-היבשת ההודית היוו, ככל הנראה, ה חיילים ה בריטים שניהלו סדרה של מערכות כנגד חיילים נפאליים ו אפגניים לאורך גבולותיה ה צפוניים של הודו; לנפאל חדרה המגפה בשנת 1818 ובשנת 1819 ל בורמה.

באפריל 1821 התפשטה המגפה ל ג'אווה ו בורנאו שבאינדונזיה, מלזיה ו ברוניי. לג'אווה חדרה הכולרה מהודו דרך נמל סֶמַרַנְג. ב- 27 באפריל התפשטה ל ג'קרטה ומשם ליתר מחוזות האי. אף על פי שלקראת החורף של אותה השנה נעלמה הכולרה כמעט לחלוטין מג'אווה, היא התפרצה מחדש לסירוגין מספר פעמים במהלך השנים 1822-1824.

במהלך אותה השנה הגיעה המגפה גם ל גואנגג'ואו שב סין, ככל הנראה מבנגקוק, ולשתי ערי נמל נוספות: וֶנְגְגַ'אוּ (Wenzhou) ונִינִגִּבּוֹ (Ningbo). בשנת 1821 הצליחה המגפה להתפשט לתוך עמק ינגצה, ושנה מאוחר יותר כל צפון סין ו מונגוליה הושפעו מהכולרה והמגפה הגיעה לשערי בייג'ינג. בצפון התפשטה המגפה עד לעיר הגבול קְיָאחְטָה (Kyakhta) שב רפובליקת בוריאטיה.

בסוף יולי 1821 התפשטה המגפה ל פיונגיאנג שב קוריאה מאזור מנצ'וריה שבסין. באוגוסט הגיעה ל סיאול ולקראת סוף ספטמבר כל חצי האי הקוריאני היה נגוע בכולרה. לקראת החורף ירדו ממדי התחלואה, אולם הכולרה חזרה פעם נוספת לקראת חודש אפריל 1822.

מקוריאה וסין חצתה המגפה את ים סין המזרחי ו מצר קוריאה והגיע לנמל נגסאקי שב יפן בשנת 1822 (חוקרים אחרים משערים שהמגפה הגיע ליפן מג'אווה). מנגסקי התפשטה הכולרה בכל רחבי האי קיושו, ל מחוז נָגָאטוֹ (Nagato) שב הונשו ובאמצעות נתיבי המסחר ב ים הפנימי סטו ל אוסקה. המגפה הגיע עד לשערי קיוטו, אולם לא התפשטה מעבר להָאקוֹנֶה (Hakone), ככל הנראה הודות לשטח ההררי של האזור והגעת עונת החורף. חוקרים מעריכים שאם המגפה הייתה מגיעה בחודשי הקיץ, ולא לקראת ה סתיו כפי שקרה ב מציאות, היא הייתה מספיקה להתפשט הרבה יותר ממה שהספיקה בפועל. יפן היוותה את גבול תפוצתה המזרחית של המגפה.

בראשית חודש נובמבר 1822 ובשנת 1823 הגיע המגפה לשערי חלב שב סוריה ול איסקנדרון שבתחומי האימפריה העות'מאנית, בהתאמה. ב יוני 1823 דווחו קורבנות גם בערים אנטקיה ו לטקיה וכן בערי חוף נוספות ב לבנט. מאמצים כבירים הושקעו על ידי השלטונות כדי למנוע מהמגפה להגיע ל מצרים.

המגפה הגיעה לעיר הנמל אסטרחן בספטמבר 1823 באמצעות סוחרים מראשת שבפרס ומטביליסי. התפרצות הכולרה באסטרחן לא נמשכה זמן רב שכן מזג האוויר ה קר מהרגיל של חורף 1823-1824 קטל את חיידקי ה- Vibrio cholerae במקורות המים של האזור. אסטרחן היוותה את קצה גבול תפוצתה הצפון-מערבי של המגפה תודות לשילוב מאמצי הרשויות בעיר להטיל הסגרים ומזג האוויר החורפי שהגיע.

בערך באותו הזמן דווחו מקרי כולרה גם ב זנזיבר וב מאוריציוס שבמזרח אפריקה, לשם התפשטה המגפה באמצעות נתיבי המסחר הימיים מעומאן וממומבאי. איים אלה היוו את קצה גבול תפוצתה הדרום-מערבי של המגפה.

בעקבות מזג האוויר הקר מהרגיל ששרר בחורף 1823-1824 מתו חיידקי הכולרה במרבית מקורות המים המזוהמים, דבר שקטע את המשך התפשטות המגפה אל מעבר לים הכספי ולתוך אירופה. כתוצאה מכך ירדו רמות התחלואה במדינות המודבקות בצורה משמעותית.

כיום מעריכים כי לצבא הבריטי ולסוחרים בנתיבי המסחר היבשתיים והימיים וכן לעולי הרגל הרבים היה תפקיד מכריע בהפצת הכולרה ברחבי יבשת אסיה. בעוד שעולי הרגל ה הינדים הפיצו את הכולרה בקנה מידה מצומצם ברחבי תת-היבשת ההודית, היו אלה בעיקר הצבא הבריטי והסוחרים שהפיצו אותה אל מחוץ לגבולות המדינה.

בטרם עידן האנטיביוטיקה האמצעים היחידים שעמדו לרשות המדינות המודבקות היו ניסיונות להטיל הסגרים ( קרנטינה), לאזן את ארבעת הליחות ב גוף, להקיז דם ולשנות את תפריט ה תזונה של החולים. טיפולים אלה לא עזרו בעצירת המגפה ובריפוי החולים ומספר הקורבנות רק הלך והאמיר. כיום לא ניתן לקבוע בוודאות את המספר המדויק של הקורבנות (במהלך המגפה לא בוצע תיעוד שיטתי ומסודר של החולים והקורבנות), אף על פי כן חוקרים מעריכים כי המספר הגיע למאות אלפים, אם לא להרבה יותר.

מדינות רבות ביבשת אסיה הפכו בעקבות המגפה, בדומה להודו, אנדמיות לכולרה. מצב זה הוביל להתפרצויות רבות נוספות של המחלה, בקנה מידה אזורי ומגפתי, במרוצת המאות ה-19 וה-20.

George Childs Kohn. Encyclopedia of Plague and Pestilence: From Ancient Times to the Present (3rd ed.). Facts on File, 2007, ISBN 978-0816069354

# data[].attributes.attachment_link.title
מגפת הכולרה הראשונה - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מגפת הכולרה הראשונה (מוכרת גם בתור: מגפת הכולרה האסייתית הראשונה, או הכולרה האסייתית) הייתה הראשונה מבין שבע מגפות כולרה בקנה מידה רחב שהתחוללו במהלך ה מאות ה-19 ו ה-20. ה מחלה המדוברת הגיעה לממדי מגפה ב עיר קולקטה שב הודו ומשם התפשטה במהרה, תוך מספר שנים, ברחבי יבשת אסיה ואף הגיעה לאזור מזרח אפריקה ול עבר הקווקז.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
תאריך התחלה

ינואר 1918

תאריך סיום

דצמבר 1920

מוקד התפרצות

מבצר ריילי

פתוגן

H1N1

מקרי מוות

20 מיליון - 50 מיליון

מקרי הדבקה

500 מיליון (הערכה)

מגפת השפעת הספרדית הייתה מגפת שפעת מהקטלניות שידע העולם, שנגרמה על ידי זן אלים במיוחד של נגיף מתת-המין H1N1 של ה מין Influenza A. שיא המגפה נמשך כשנה, מאפריל 1918 עד אפריל 1919, ועל פי מרבית ההערכות נדבקו בה כ-500 מיליון בני אדם (כשליש מאוכלוסיית העולם באותה עת), ומתו ממנה בין 20 ל-50 מיליון נפש. השפעת הספרדית פגעה בעיקר באנשים בגילאי 20-40 והייתה יוצאת דופן ביחס למגפות אחרות בהן המתים הם בעיקר תינוקות, קשישים ו חולים כרוניים.

המגפה פרצה בשלהי מלחמת העולם הראשונה. למלחמה לא היה קשר ישיר להתפרצות השפעת, אך נראה שהתנאים שנוצרו במלחמה, כגון המגורים הצפופים ותנועת הכוחות ההמונית, האיצו את התפשטותה. ישנן הערכות כי מערכת החיסון של ה חיילים נחלשה כתוצאה מלחץ הקרבות ומ התקפות כימיות, וכך הפכו פגיעים יותר. ב מדינות ההסכמה קראו למגפה " השפעת הספרדית", בעיקר כי ב ספרד זכתה המגפה לפרסום גדול יותר מאשר בשאר העולם, היות שספרד לא השתתפה במלחמת העולם ולא פעלה בה צנזורה בזמן המלחמה. נוספה לכך העובדה שמלך ספרד אלפונסו השלושה עשר חלה במחלה בתחילת ההתפרצות, מה שגרם למחלה לקבל סיקור נרחב יותר במדינה.

מחקרים שנעשו באמצעות דגימות רקמה שנלקחו מגופות שהשתמרו העלו את הסברה כי הנגיף גרם למוות עקב תגובת יתר קיצונית של מערכת החיסון, תופעה המכונה ברפואה " סערת ציטוקינים". תאוריה זו מסבירה את מהלכה הקשה של המחלה ואת חתך הגילים הייחודי של אלו שחלו ומתו ממנה. המגפה הייתה יוצאת דופן בכך שגרמה למותם של צעירים וכן של אנשים בריאים בדרך-כלל.

הדיווחים הראשונים על מחלת שפעת אלימה במיוחד הגיעו עוד בתחילת 1918 מארצות הברית. באפריל 1918 הכתה השפעת ב צרפת ופגעה בחיילים אמריקאים, בריטים וצרפתים ובאוכלוסייה אזרחית. דיווחים ראשונים על מגפת שפעת בקנה מידה גדול החלו להגיע במאי 1918 מספרד, שבה, כמדינה נייטרלית ב מלחמת העולם הראשונה, הייתה צנזורה מעטה יחסית בניגוד למדינות אחרות שהשתתפו במלחמה ושבהן הוצנעו הידיעות על המגפה. במגפה שפגעה בספרד דווח על 8 מיליון חולים במאי בלבד, בהם גם אלפונסו השלושה עשר מלך ספרד. בהמשך נודעה המחלה בפי האמריקאים כ-"three day fever" ("קדחת שלושת הימים") או כ-"purple death" ("המוות הסגול"), אצל הצרפתים נודעה כ-"la grippe", ובקרב הגרמנים כ-"Blitzkatarrh" או כ-"Flandern-Fieber".

הגל הראשון הכה באביב 1918, ולא היה קטלני משמעותית יותר משפעת עונתית רגילה. בקיץ 1918 נראה היה כי המגפה שככה, אולם בסוף אוגוסט הכה גל שני של המגפה, קטלני הרבה יותר, שאף התגבר בספטמבר ובאוקטובר. בשיאו של גל זה העריכו רשויות הבריאות הפרוסיות והשווייצריות כי שניים מכל שלושה אנשים חלו במחלה. המגפה פחתה בחורף 1918, בחודשים נובמבר ובדצמבר, אלא שאז פרץ גל שלישי שהכה מפברואר עד אפריל 1919. גל זה היה חלש מעט מהגל השני, אולי משום שבני אדם ששרדו במהלך הגל השני פיתחו חסינות, ולכן היו עמידים יותר בפני הנגיף שהגיע בגל השלישי.

בארצות הברית חלו במחלה כ-28% מהאוכלוסייה, ובין 500,000 ל-675,000 מתו. מספר החיילים האמריקאיים באירופה שמתו במגפה נאמד במספר דומה למספר האמריקאיים שנהרגו בקרבות מלחמת העולם הראשונה. בבריטניה גבתה המחלה את חייהם של 200,000 איש ובצרפת יותר מ-400,000 איש. כפרים שלמים נמחקו ב אלסקה ובדרום אפריקה. ב אוסטרליה נאמד מספר הקורבנות בכ-10,000 נפש, באיי פיג'י 14 אחוז מהאוכלוסייה מתו במהלך שבועיים בלבד, וב סמואה המערבית 22% מהאוכלוסייה. מספר המתים ב הודו מוערך בכ-17 מיליון, כ-5% מאוכלוסייתה באותה עת. כמעט 22% מחיילי צבא הודו שנדבקו במחלה מתו ממנה, וכל זאת בשנה אחת בלבד.

אפילו במקומות שבהם הייתה התמותה נמוכה, הותירה המחלה אנשים רבים במצב של נכות קשה. מספרם של אלו היה כה גדול, עד שבמקומות רבים שותקו חיי היומיום. בקהילות מסוימות נסגרו כל החנויות, או שהלקוחות נדרשו שלא להיכנס לחנות אלא להשאיר את הזמנותיהם מחוץ לחנות. היו דיווחים רבים על מקומות שלא נותרו בהם עובדי בריאות שיוכלו לפקח על החולים כיוון שהעובדים עצמם חלו, והיו מקומות שבהם ה קברנים לא היו מסוגלים לקבור את המתים. קברים המוניים נחפרו באמצעות מכונות ובמקומות רבים נקברו גופות ללא ארונות מתים.

מקומות שלא הושפעו

מקום היישוב היחיד שהיה מאוכלס במידה רבה למדי, אך לא תועדה בו המגפה בשנים 1918-1919, הוא האי מרז'ו בשפך נהר האמזונאס ב ברזיל. באוקיינוס השקט, סמואה האמריקנית והמושבה הצרפתית של קלדוניה החדשה הצליחו גם הן למנוע את המחלה, ולא נרשם בהן אף מקרה מוות משפעת, הודות להסגרים יעילים.

ב ארץ ישראל, שאוכלוסייתה עמדה על כ-400,000 נפש, הייתה באותה עת דלילה יחסית, וכפרית בעיקרה, לא פגעה המחלה בחומרה. ב- 1920 אחרי גלי ההתפרצות הגדולים בעולם עדיין נתבקשו התושבים לעמוד בכללי היגיינה וטיפול מחמירים. מלבד ניקיון כללי של כלי המיטה והבית, הורו לבודד חולים ואף להודיע לשלטונות על קיומו של חולה.

המידע על פגיעת המחלה בארץ דל. על פי הדיווחים מאותה עת, מספר הנפגעים בערי הארץ היה נמוך בהשוואה לאלו מאירופה. על סמך מחקר שערך הד"ר זלמן גרינברג ( מיקרוביולוג ירושלמי) בנושא, ישנם בסך הכול כ-40 רישומים על חולים בשפעת ב בית החולים שערי צדק בירושלים בשנת 1918, וזהו התיעוד היחיד שנותר על חולים במחלה בארץ. עוד הוא מספר, כי ב בית הקברות טרומפלדור בתל אביב, ישנן שלוש מצבות שעליהן נכתב כי בעליהן נפטרו מן "המחלה הספרדית". עוד ידוע כי ישראל גלעדי, ממקימי ארגון השומר, נפטר ב-2 באוקטובר 1918 מן השפעת הספרדית.

התפרצות השפעת גרמה לכ־1,000 מקרי מוות בחיל המשלוח המצרי של הצבא הבריטי בפריצה הגדולה צפונה באוקטובר 1918 ב מערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.

מקורה של המחלה אינו בספרד. הכינוי "השפעת הספרדית" נובע מכך שרוב הדיווחים הראשוניים על המחלה הגיעו מ ספרד הנייטרלית, שלא לקחה חלק ב מלחמת העולם הראשונה ולא הפעילה צנזורה על העיתונות. עם זאת, העיתונים העבריים בהחלט מיהרו ליישר קו עם שאר העיתונים בעולם ולשייך את המחלה למדינה האיברית. חלק מהעיתונים מספרים על "המחלה הספרדית".

ב יידיש מעדיפים את הצירוף "המגפה הספרדית (שפאנישע מגפה)", ובעיתונים הללו שיצאו ב אירופה וב ארצות הברית הדיווחים רבים ותכופים יותר - בהתאם לקהל היעד שהתגורר במדינות שנפגעו בצורה חמורה יותר. אט-אט צבר תאוצה גם הצירוף "השפעת הספרדית".

להתפשטות המהירה של המגפה היו השפעות חברתיות חמורות. ערים ומדינות רבות הגבילו טיולים והתאספויות המונים כדי לעצור את המגפה. במקומות רבים נסגרו תיאטראות, אולמות ריקודים, כנסיות ומקומות הומים אחרים למשך יותר משנה. הסגרים נאכפו בהצלחה מועטה. קהילות מסוימות הציבו שומרים חמושים בגבולות ושלחו חזרה או בודדו כל מטייל. בעיר אחת בארצות הברית אף נאסרה לחיצת ידיים.

ב יפן יוחסו לשפעת 257,363 מקרי מוות ביולי 1919, המתאימים לשיעור תמותה של 0.425% - נמוך בהרבה מכמעט כל מדינות אסיה בהן תועדה המחלה. משהכתה המגפה, הגבילה הממשלה היפנית באופן נוקשה מסעות ימיים אל איי יפן ומהם.

הרשויות נקטו בצעדים שונים בכדי למגר את המגפה. בארץ ישראל הד"ר הלל יפה פרסם הנחיות להתמודדות עם המגפה. בין ההנחיות:

"צריך להוציא החוצה בכל יום בהיר את כלי המיטות, לפזר אבקת קמפור או נפטלין, על המיטות, לרחוץ את הרצפה וליבשה ברוח פרצים"

הנחיה נוספת התייחסה למי שמופיעים אצלו תסמינים ראשונים של המחלה:

"עם התחלת כל נזלת צריך להשתמש במטפחת אף, אשר אותן צריך לשמור בארגזי פח עם חתיכות של קמפור או נפטלין. במקרה של נזלת לשפשף את הגרון באיזה רפואה אנטיספטית ולהשתמש במשחות"

אחת ההמלצות הייתה להיחשף לאוויר טהור. המלצה נוספת הייתה להתרחץ במים קרים. בעיתוני התקופה נכתב:

"להיזהר מאספות צפופות במקום מסוגר, ולא לתת יד בשעת אמירת שלום. מי שנדבק הושם בחדר מיוחד. הומלץ להעבירו לבית חולים למחלות מידבקות, ואם בלתי אפשרי להשגיח עליו בבית על ידי אחות רחמנייה מנוסה. הומלץ אחרי תום המחלה לטהר את חדר החולה, להרתיח את לבניו במים, על הכרים שלו להעביר סיד, לנקות את יתר חפציו או לטהרם על ידי פורמלין"

שלטונות הבריאות המליצו לאנשים לחבוש מסכות מבד גזה, והמוני אנשים תפרו מסכות לעצמם ולמכירה, על פי מודעות של הצלב האדום, המסכות הבטיחו 99% הגנה בפני השפעת. המסכות כונו 'גדרות שפעת' ו'מפרשי סנטר'. במקומות שונים נדרשו מספר שכבות שונה של הגזה. החל מארבע שכבות ויותר. בעיתון ב מונטנה הומלץ לקחת פיסת גזה גדולה ולקפלה מספר פעמים רב לפני שמקפלים את שלושת הקפלים ותופרים, כמו כן הומלץ לסמן את אחד מצידי המסכה ב חוט שחור, כדי להבדיל בין הצד הפנימי לחיצוני.

באותו זמן פורסמו מספר מחקרים מדעיים שהטילו ספק ביעילותן של המסכות. האיגוד האמריקני לבריאות הציבור התכנס ב שיקגו בדצמבר 1918, וקבע שאין לחייב את הציבור לחבוש מסכה, אלא רק אנשי צוות רפואיים. ב סן פרנסיסקו קמה תנועת מחאה נגד ההוראה לחבוש מסכות.

המגפה הייתה יוצאת דופן בכך שגרמה למותם של צעירים וכן של אנשים בריאים בדרך-כלל, וזאת בניגוד לשפעת רגילה שהמתים ממנה הם בעיקר תינוקות, קשישים ו חולים כרוניים.

אנשים שלא הראו כל תסמיני מחלה היו עלולים להיתקף בשפעת באופן פתאומי, ובתוך שעות ספורות להיחלש עד כדי כך שלא יכלו ללכת. רבים מהחולים מתו יום למחרת הופעת התסמינים הראשונים. תסמיני המחלה כללו גון פנים כחול, ו שיעול מלווה ב דם שנגרם מפגיעה חמורה ב ריאות. בשלבים מאוחרים יותר גרם הווירוס לדימום בלתי נשלט שמילא את הריאות בדם וגרם לחנק.

מהירות התפשטותה של השפעת הספרדית מבוטאת בשיר ילדים שהיה מקובל בתקופה:

במקרים שבהם התפתחה המחלה במהירות, נגרם המוות בעיקר מ דלקת ריאות כתוצאה של מיצוק שזורז על ידי הווירוס. מקרים שהתפתחו לאט יותר התאפיינו בדלקות ריאות שנגרמו על ידי חיידקים משניים וייתכן שהייתה הסתבכות עצבית שהובילה להפרעות פסיכיאטריות בחלק מהמקרים.

לקראת תחילת 1920 דעכה המחלה, עד שהוכחדה לחלוטין. לא ידועות באופן ודאי הסיבות לכך שהמגפה דעכה, על פי אחד המחקרים, הנגיף עבר מוטציה והמחלה הפכה לפחות קטלנית. מדובר בתופעה שכיחה במגפות השפעת השונות.

ההיסטוריון גיא ביינר הראה שעל אף שייתכן שמגפת השפעת העולמית של 1918-1919 גרמה לשיעור תמותה יותר גדול מכל אירוע שנמשך פרק זמן דומה בכל תולדות האנושות, חקר השפעת הספרדית (שביינר מכנה "השפעת הגדולה") הוזנח במשך תקופה ארוכה, וקיבל תנופה רק לקראת סוף המאה ה-20.

על פי אחת התאוריות, הווירוס נוצר ב מחנה צבאי אמריקני ב קנזס כתוצאה מפעולת שני מנגנונים גנטיים - סחיפה גנטית ו העברה אנטיגנית - בווירוסים ב עופות וב חזירים שגודלו במחנה. ברם, ראיות מבנייה מחדש של הווירוס שנעשתה לאחר מכן רומזות שהווירוס דילג לבני אדם היישר מעופות, בלי שעבר דרך חזירים.

בפברואר 1998, קבוצה בראשותו של ג'פרי טאובנברגר מהמכון האמריקאי לפתולוגיה של הכוחות המזוינים שחזר דוגמות מהשפעת של 1918 מגופתה של אישה מאלסקה שהייתה קבורה במשך כמעט שמונה עשורים באדמה קפואה. אחת מארבע הדוגמות ששוחזרו הכילה חומר גנטי של הווירוס שהשתמר. בזכות הדוגמה, יכלו החוקרים לחקור את הווירוס, שהוצא מכלל פעולה בעזרת התרכובת הכימית Guanidinium thiocyanate, לפני שהועבר למכון. הדוגמה אפשרה לחוקרים לנתח לגמרי את מבני הגנים הקריטיים של הווירוס מ-1918.

בפברואר 2004 פורסם בכתב העת Science דיווח על כך ששתי קבוצות, אחת בראשותו של סר ג'ון סקאל, מנהל המכון הלאומי למחקר רפואי ב לונדון, ואחרת בראשותו של יאן וילסון ממכון המחקר סקריפס ב סן דייגו, הצליחו לסנתז את חלבון ה הימאגלוטינין שהיה אחראי להתפרצות השפעת הספרדית ב-1918. הם עשו זאת באמצעות חיבור DNA מדגימה מריאה של אישה ב טונדרה האלסקית ומספר דגימות משומרות מחיילים אמריקאיים ממלחמת העולם הראשונה. הקבוצות ניתחו את מבנה הגן, וגילו כיצד שינויים קלים במבנה מולקולת ה חלבון אפשרו לווירוס לעבור מעופות לבני אדם עם השפעות כה הרסניות.

באוקטובר 2005 פרסמו חוקרים בראשות דוקטור טרנס טמפי ב- CDC שהרצף הגנטי של זן השפעת של 1918 שוחזר באמצעות דגימות של רקמות היסטוריות. הם התבססו על מחקרו של טאובנברגר.

בסדרת הספרים דמדומים סופר כי אדוארד קאלן גסס מהשפעת הספרדית לפני שהפך לערפד.

ג'ינה קולָטָה, שפעת - עולם בצל מגפה: ההשתוללות ... בשנת 1918 וכיצד נוכל למנוע אסון נוסף בעתיד, תרגום: יעל זיסקינד-קלר, תל אביב: מטר, תשס"א 2000 (הספר בקטלוג ULI) יצא לאור מחדש ב-2020 בשם וירוס: עולם בצל מגפת השפעת בשנת 1918

The Influenza Pandemic of 1918

The Spanish Lady and the Newfoundland Regiment

גיא ביינר, גילויה מחדש של מגפת השפעת הגדולה, זמנים 113 / חורף 2011

אסף רונאל, מאה שנה אחרי השפעת הספרדית, המגפה הבאה עוד לפנינו, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2019

עמית נאור, מה קרה בארץ ישראל בעת התפרצות השפעת הספרדית?, "הספרנים": בלוג הספרייה הלאומית, מרץ 2020

השפעת הספרדית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

# data[].attributes.attachment_link.title
השפעת הספרדית

# data[].attributes.attachment_link.description
תאריך התחלה ינואר 1918 תאריך סיום דצמבר 1920 מוקד התפרצות מבצר ריילי פתוגן H1N1 מקרי מוות 20 מיליון - 50 מיליון מקרי הדבקה 500 מיליון (הערכה) מגפת השפעת הספרדית הייתה מגפת שפעת מהקטלניות שידע העולם, שנגרמה על ידי זן אלים במיוחד של נגיף מתת-המין H1N1 של ה מין Influenza A.

# data[].attributes.headline
האיש בכתבה הוא רופא מפורסם שמדבר על הכישלון של משרד הבריאות בזמן הקןרןנה ועל השקרים שהם אמרו כדי להשיג את  המטרה שלהם. אני וסיל, תתרגמו את זה לעברית 

# data[].attributes.subject
האיש בכתבה הוא רופא מפורסם שמדבר על הכישלון של משרד הבריאות בזמן הקןרןנה ועל השקרים שהם אמרו כדי להשיג את  המטרה שלהם. אני וסיל, תתרגמו את זה לעברית 

# data[].attributes.body
https://novotopoznanie.com/prof-e-kimron-ministerstvo-na-zdraveopazvaneto-vreme-e-da-priznaem-provala/

# data[].attributes.body
זאת המגפה הראשונה בעולם, שלא יודעים כמה מקרי מוות ומשערים שמתו בין מאות אלפים למיליונים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מגפת הכולרה הראשונה (מוכרת גם בתור: מגפת הכולרה האסייתית הראשונה, או הכולרה האסייתית) הייתה הראשונה מבין שבע מגפות כולרה בקנה מידה רחב שהתחוללו במהלך ה מאות ה-19 ו ה-20. ה מחלה המדוברת הגיעה לממדי מגפה ב עיר קולקטה שב הודו ומשם התפשטה במהרה, תוך מספר שנים, ברחבי יבשת אסיה ואף הגיעה לאזור מזרח אפריקה ול עבר הקווקז. המגפה, שנמשכה בין השנים 1817- 1824, הושפעה רבות מ מזג האוויר המקומי וגרמה למספר גבוה מאוד של קורבנות ברחבי האזורים המודבקים[1][2].

ערך מורחב - כולרה

מחלת הכולרה היא מחלת מעיים זיהומית מדבקת מאוד שנגרמת על ידי חיידקים גראם-שליליים מה מין Vibrio cholerae. ה חיידקים מועברים באמצעות תווך מימי ( שתיית מים ו צריכת מזון מזוהמים) וגורמים ל שלשולים חריפים שמובילים ל התייבשות ואיבוד אלקטרוליטים[3]. המחלה אנדמית בהודו ועל פי רוב מתפרצת ב חודשי ה אביב וה קיץ ודועכת לקראת ה חורף עם הירידה ב טמפרטורת המים בהם שוכנים החיידקים, היות שטמפרטורה נמוכה גורמת למותם[4][5][6].

חיידקי Vibrio cholerae פוגעים ב מערכת העיכול וגורמים ל איבוד מהיר מאוד של נוזלים (בין 20-30 ליטר של נוזלים ב יממה), דבר שעלול להוביל למצב מסכן חיים. כ-50% מה חולים שלא יקבלו טיפול אנטיביוטי הולם עלולים למות מהמחלה[7].

מחלת הכולרה היא, כאמור, אנדמית בהודו בכלל ולאורך נהר ה גנגס בפרט. לאורך ה היסטוריה במהלך פסטיבלים ואירועי דת שונים תועדו מקרים של הדבקויות בקרב בני האדם. עם שובם הפיצו עולי הרגל המודבקים את המחלה למקום מגוריהם. דבר זה היה מוביל לעלייה מקומית בתחלואת הכולרה, שעם הזמן הייתה דועכת מעצמה[4].

התפרצות הכולרה בהודו וסביבתה (קיץ 1817-‏1819) עריכה

למרות שמקרי התחלואה הראשונים תועדו כבר בראשית שנת 1816 בפּוּרְנֶאָה (Purnia) שב מדינת ביהר, חוקרים מאמינים כי התפרצות הכולרה שהובילה לממדי מגפה התחילה ב אוגוסט 1817 במהלך יריד ה קומבה מלה שנערך סמוך לעיר גֶ'סוֹר (Jessore, כיום ב בנגלדש)[8]. התנאים האקלימיים ששררו באותה השנה, שככלו ריבוי של גשמים ו הצפות נרחבות, הגדילו את הסיכוי להתפרצות המחלה ברמה המקומית. עדויות של רופא מנתח מתארות עלייה מהירה ופתאומית של תחלואת מעיים בקרב החולים, שככל הנראה נבעה מצריכת אורז מזוהם בחיידקי Vibrio cholerae. בין ה תסמינים שתוארו נמנו הקאות ושלשולים חריפים שגרמו למותם של אלפי בני אדם[9].

קרש הקפיצה של המגפה אל מחוץ לתת-היבשת ההודית היוו, ככל הנראה, ה חיילים ה בריטים שניהלו סדרה של מערכות כנגד חיילים נפאליים ו אפגניים לאורך גבולותיה ה צפוניים של הודו; לנפאל חדרה המגפה בשנת 1818 ובשנת 1819 ל בורמה[9][10].

התפשטות המגפה לדרום-מזרח ומזרח אסיה (1820-1822) עריכה

באפריל 1821 התפשטה המגפה ל ג'אווה ו בורנאו שבאינדונזיה, מלזיה ו ברוניי. לג'אווה חדרה הכולרה מהודו דרך נמל סֶמַרַנְג. ב- 27 באפריל התפשטה ל ג'קרטה ומשם ליתר מחוזות האי. אף על פי שלקראת החורף של אותה השנה נעלמה הכולרה כמעט לחלוטין מג'אווה, היא התפרצה מחדש לסירוגין מספר פעמים במהלך השנים 1822-1824[13].

במהלך אותה השנה הגיעה המגפה גם ל גואנגג'ואו שב סין, ככל הנראה מבנגקוק, ולשתי ערי נמל נוספות: וֶנְגְגַ'אוּ (Wenzhou) ונִינִגִּבּוֹ (Ningbo). בשנת 1821 הצליחה המגפה להתפשט לתוך עמק ינגצה, ושנה מאוחר יותר כל צפון סין ו מונגוליה הושפעו מהכולרה והמגפה הגיעה לשערי בייג'ינג. בצפון התפשטה המגפה עד לעיר הגבול קְיָאחְטָה (Kyakhta) שב רפובליקת בוריאטיה[14].

בסוף יולי 1821 התפשטה המגפה ל פיונגיאנג שב קוריאה מאזור מנצ'וריה שבסין. באוגוסט הגיעה ל סיאול ולקראת סוף ספטמבר כל חצי האי הקוריאני היה נגוע בכולרה. לקראת החורף ירדו ממדי התחלואה, אולם הכולרה חזרה פעם נוספת לקראת חודש אפריל 1822[15].

מקוריאה וסין חצתה המגפה את ים סין המזרחי ו מצר קוריאה והגיע לנמל נגסאקי שב יפן בשנת 1822 (חוקרים אחרים משערים שהמגפה הגיע ליפן מג'אווה). מנגסקי התפשטה הכולרה בכל רחבי האי קיושו, ל מחוז נָגָאטוֹ (Nagato) שב הונשו ובאמצעות נתיבי המסחר ב ים הפנימי סטו ל אוסקה. המגפה הגיע עד לשערי קיוטו, אולם לא התפשטה מעבר להָאקוֹנֶה (Hakone), ככל הנראה הודות לשטח ההררי של האזור והגעת עונת החורף. חוקרים מעריכים שאם המגפה הייתה מגיעה בחודשי הקיץ, ולא לקראת ה סתיו כפי שקרה ב מציאות, היא הייתה מספיקה להתפשט הרבה יותר ממה שהספיקה בפועל. יפן היוותה את גבול תפוצתה המזרחית של המגפה[16].

התפשטות המגפה לדרום-מערב אסיה (1821-1823) עריכה

בראשית חודש נובמבר 1822 ובשנת 1823 הגיע המגפה לשערי חלב שב סוריה ול איסקנדרון שבתחומי האימפריה העות'מאנית, בהתאמה. ב יוני 1823 דווחו קורבנות גם בערים אנטקיה ו לטקיה וכן בערי חוף נוספות ב לבנט. מאמצים כבירים הושקעו על ידי השלטונות כדי למנוע מהמגפה להגיע ל מצרים[18].

התפשטות המגפה לאסטרחן ולמזרח אפריקה (סתיו 1823) עריכה

המגפה הגיעה לעיר הנמל אסטרחן בספטמבר 1823 באמצעות סוחרים מראשת שבפרס ומטביליסי. התפרצות הכולרה באסטרחן לא נמשכה זמן רב שכן מזג האוויר ה קר מהרגיל של חורף 1823-1824 קטל את חיידקי ה- Vibrio cholerae במקורות המים של האזור. אסטרחן היוותה את קצה גבול תפוצתה הצפון-מערבי של המגפה תודות לשילוב מאמצי הרשויות בעיר להטיל הסגרים ומזג האוויר החורפי שהגיע[19].

בערך באותו הזמן דווחו מקרי כולרה גם ב זנזיבר וב מאוריציוס שבמזרח אפריקה, לשם התפשטה המגפה באמצעות נתיבי המסחר הימיים מעומאן וממומבאי. איים אלה היוו את קצה גבול תפוצתה הדרום-מערבי של המגפה[4][20].

העלמות המגפה (חורף 1824) עריכה

בעקבות מזג האוויר הקר מהרגיל ששרר בחורף 1823-1824 מתו חיידקי הכולרה במרבית מקורות המים המזוהמים, דבר שקטע את המשך התפשטות המגפה אל מעבר לים הכספי ולתוך אירופה. כתוצאה מכך ירדו רמות התחלואה במדינות המודבקות בצורה משמעותית[2][4].

כיום מעריכים כי לצבא הבריטי ולסוחרים בנתיבי המסחר היבשתיים והימיים וכן לעולי הרגל הרבים היה תפקיד מכריע בהפצת הכולרה ברחבי יבשת אסיה. בעוד שעולי הרגל ה הינדים הפיצו את הכולרה בקנה מידה מצומצם ברחבי תת-היבשת ההודית, היו אלה בעיקר הצבא הבריטי והסוחרים שהפיצו אותה אל מחוץ לגבולות המדינה[5].

בטרם עידן האנטיביוטיקה האמצעים היחידים שעמדו לרשות המדינות המודבקות היו ניסיונות להטיל הסגרים ( קרנטינה), לאזן את ארבעת הליחות ב גוף, להקיז דם ולשנות את תפריט ה תזונה של החולים. טיפולים אלה לא עזרו בעצירת המגפה ובריפוי החולים ומספר הקורבנות רק הלך והאמיר. כיום לא ניתן לקבוע בוודאות את המספר המדויק של הקורבנות (במהלך המגפה לא בוצע תיעוד שיטתי ומסודר של החולים והקורבנות), אף על פי כן חוקרים מעריכים כי המספר הגיע למאות אלפים, אם לא להרבה יותר[21].

מדינות רבות ביבשת אסיה הפכו בעקבות המגפה, בדומה להודו, אנדמיות לכולרה. מצב זה הוביל להתפרצויות רבות נוספות של המחלה, בקנה מידה אזורי ומגפתי, במרוצת המאות ה-19 וה-20[2].

George Childs Kohn. Encyclopedia of Plague and Pestilence: From Ancient Times to the Present (3rd ed.). Facts on File, 2007, ISBN 978-0816069354

1. ^ ‏Cholera's seven pandemics.

2. ^ 1 George Childs Kohn, pp. 14-15.2 3 4

3. Richard A. Finkelstein. Chapter 24: "Cholera, Vibrio cholerae O1 and O139, and Other Pathogenic Vibrios". ^ Medical Microbiology (4th ed.), University of Texas Medical Branch at Galveston, 1996, ISBN 0-9631172-1-1. PMID 21413330.

4. ^ Jo N. Hays. 1 Epidemics and Pandemics: Their Impacts on Human History. ABC-CLIO, 2005, p.193. ISBN 978-1851096589.2 3 4 5

5. ^ Jo N. Hays. 1 Epidemics and Pandemics: Their Impacts on Human History. ABC-CLIO, 2005, p.195. ISBN 978-1851096589.2

6. Singleton FL, Attwell R, Jangi S, Colwell RR. (^ 1982). Effects of temperature and salinity on Vibrio cholerae growth. Applied and Environmental Microbiology. Nov;44(5):1047-58. PMID 6295276.

7. Sack DA, Sack RB, Nair GB, Siddique AK. (^ 2004). Cholera. The Lancet. Jan 17;363(9404):223-33. PMID 14738797.

8. Susan R. Holman. ^ Beholden: Religion, Global Health, and Human Rights. Oxford University Press, 2015, p.37. ISBN 978-0199827763.

9. ^ 1 George Childs Kohn, pp.170-1712 3

10. Dhiman Barua, William B. Greenough III. ^ Cholera. Springer, 1992, p.8. ISBN 978-0306440779.

11. Jo N. Hays. ^ Epidemics and Pandemics: Their Impacts on Human History. ABC-CLIO, 2005, p.194. ISBN 978-1851096589.

12. Jo N. Hays. ^ Epidemics and Pandemics: Their Impacts on Human History. ABC-CLIO, 2005, p.197. ISBN 978-1851096589.

# data[].attributes.attachment_link.title
מגפת הכולרה הראשונה - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מגפת הכולרה הראשונה (מוכרת גם בתור: מגפת הכולרה האסייתית הראשונה, או הכולרה האסייתית) הייתה הראשונה מבין שבע מגפות כולרה בקנה מידה רחב שהתחוללו במהלך ה מאות ה-19 ו ה-20. ה מחלה המדוברת הגיעה לממדי מגפה ב עיר קולקטה שב הודו ומשם התפשטה במהרה, תוך מספר שנים, ברחבי יבשת אסיה ואף הגיעה לאזור מזרח אפריקה ול עבר הקווקז.

# data[].attributes.body
מגפת האיידס היא פאנדמית (מגפה כלל-עולמית); נכון להיום, תחילת המאה ה-21, ברוב המוחלט של המדינות המגפה אינה מראה כל סימן של ירידה בתפוצתה. מעריכים כי נכון ל-2003 למעלה מ-40 מיליון אנשים ברחבי העולם נושאים את נגיף ה-HIV. כ-27 מיליון מתו עד כה ממחלות הקשורות לאיידס

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
מכון דוידסון לחינוך מדעי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
40 שנה למאמר המדעי הראשון שתיאר את המגפה הקטלנית של סוף המאה העשרים. איך המגפה התחילה? איך היא התפשטה? ואיך האנושות למדה להתמודד עמה?

היום לפני 40 שנה, ב-5 ביוני 1981, פרסמו הרופא הצעיר - רק בן 33 - מיכאל גוטליב (Gottlieb) ועמיתיו בכתב עת של המרכז האמריקאי לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) דו"ח מקרה משונה: חמישה גברים הומוסקסואלים צעירים מלוס אנג'לס, שלא היה ביניהם כל קשר, חלו בדלקת ריאות לא שגרתית שנגרמת מפטרייה ( Pneumocystis carinii) שכולנו נחשפים אליה בלי לחלות.

עד 1981 הייתה המחלה נדירה ביותר ופגעה רק במדוכאי מערכת חיסון, כגון אנשים לאחר השתלה או כאלו הסובלים מתת-תזונה קיצוני. אולם, חמשת הצעירים - ששניים מהם מתו מהמחלה עוד בטרם פורסם הדו"ח - היו בריאים עד להופעת המחלה ולא עברו טיפולים שהיו עלולים לפגוע במערכת החיסון שלהם. למרות זאת, נוסף לדלקת הריאות, הצעירים סבלו גם מזיהום קשה בקנדידה - פטרייה אחרת הקיימת באופן טבעי בגוף ולא מזיקה לאנשים בריאים, אך עלולה לגרום למחלה אצל מדוכאי מערכת החיסון. בדיקת דם של שלושה מהחולים חשפה כי פעילות תאי מערכת החיסון שלהם פגועה.

גוטליב ועמיתיו לא ידעו זאת, אך הדו"ח שלהם הוא התיעוד הראשון של מקרי איידס בעולם המערבי. תסמונת שעד מהרה התברר שהיא מגפה כלל עולמית.

אחד הסימנים הראשונים למגפת האיידס בארצות הברית: גברים צעירים שסבלו מזיהום קשה בקנדידה, פטרייה שאינה מזיקה לאנשים בריאים. הפטריה,
Candida, בתמונת אילוסטרציה | Stephanie Rossow, Science Photo Library

תמונת מצב

בימינו אפשר למצוא את נגיף הכשל החיסוני של האדם, המוכר יותר בראשי התיבות HIV, בכל מקום שבו יש בני אדם. הנגיף תוקף את תאי מערכת החיסון והופך את הגוף פגיע יותר ויותר למחלות. הנגיף חשֹוּך מרפא וללא טיפול הוא גוזל מאנשים צעירים ובריאים את מערכת החיסון החזקה שלהם והופך אותם לחלשים ופגיעים.

כעבור עשר שנים בממוצע מההדבקה, כשמספיק מתאי מערכת החיסון מושמדים, מופיעים תסמינים רבים שונים ומגוונים, ומתפרצת "תסמונת הכשל החיסוני הנרכש", שראשי התיבות של שמה באנגלית הם AIDS. אֵיידס זו תסמונת, אי אפשר "להידבק באיידס", להיות "נשא איידס" או "להיבדק לאיידס". אפשר להידבק ב-HIV, שללא טיפול גורם בסופו של דבר לקריסת מערכת החיסון ולהופעת איידס. ללא טיפול אנשים עם איידס לרוב ימותו תוך שלוש שנים לכל היותר.

נכון לסוף שנת 2019, כ-38 מיליון איש חיים עם HIV, כלומר כ-0.9 אחוז מאוכלוסיית הבוגרים בעולם. באפריקה שמדרום לסהרה 1 מכל 25 מבוגרים חי עם HIV. בערך שני שליש מכל הנשאים של הנגיף בעולם חיים באפריקה. בכל יום מתגלים בעולם כ-5,000 נדבקים חדשים בנגיף, לפחות אחד מהם ישראלי. בארצות הברית כ-1.2 מיליון איש חיים עם הנגיף ועל פי ההערכות אחד מכל שבעה מהם אינו מודע לכך. ב-2017 מתו שם מאיידס כ-5,500 בני אדם. ב-2019 מתו ברחבי העולם 690 אלף איש ממחלות שקשורות ל-HIV, כלומר מאיידס.

על פי ההערכות, בישראל חיים יותר מ-9,000 איש עם HIV ובכל שנה מתים מאיידס כמה עשרות. על פי נתוני הוועד למלחמה באיידס כ-70 אחוז מהישראלים מעולם לא נבדקו לגילוי הנגיף.

ב-2019 מתו ברחבי העולם 690 אלף איש ממחלות שקשורות ל-HIV, כלומר מאיידס. שלט להעלאת המודעות ל-HIV, במרכז סיאול, בירת קוריאה | Rick Browne, Science Photo Library

הקפיצה הגדולה

לפני קצת יותר ממאה שנה המצב נראה אחרת לגמרי. הנגיף שאחראי על המגפה הנוכחית עוד לא בא לעולם, ואף שהאבות הקדומים של נגיפי HIV חיו בקופים ובקופי אדם במערב אפריקה, וגם הדביקו אנשים כמה פעמים, הם לא חוללו מגפה עולמית.

כל זה השתנה בסוף המאה ה-19 או בתחילת המאה ה-20, כשציידי שימפנזים בקמרון שבאפריקה נדבקו מהציד שלהם בנגיף שלימים יקרא HIV-1 (ליתר דיוק HIV-1 קבוצה M, שיהיה אחראי למגפה העולמית: יותר מ-90 אחוז ממקרי ה-HIV בעולם הם מנגיף זה).

הנגיף התחיל את השתלטותו על העולם בעצלתיים. הוא עבר מקמרון לקונגו הבלגית במורד נהר הסנגה (Sangha) והגיע לקינשסה (שנקראה אז לאופולדוויל) בסביבות 1920. קינשסה הייתה עיר סחר פעילה בקונגו וסיפקה לנגיף בר המזל הזדמנויות רבות להתפשט דרך הנהרות ובאמצעות הרכבות, שנסעו בהן מאות אלפי אנשים בשנה. תוך 20 שנה הגיע הנגיף לערים במרחק מאות קילומטרים מקינשסה ו בשנות ה-60 של המאה הקודמת הוא היה נפוץ בכל רחבי קונגו.

ב-1960 קונגו קיבלה את עצמאותה מבלגיה והבמה הייתה מוכנה להתפשטות הגדולה. דוברי צרפתית רבים, במיוחד מהאיטי, באו לסייע למדינה העצמאית החדשה. אולם, השלטון החדש לא מצא חן בעיני ארצות הברית ובלגיה שיזמו מהפכה ב"רפובליקה של הקונגו". לאחר חילופי שלטון תכופים קמה ב-1964 הדיקטטורה הרצחנית "הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו" ומורים ואנשי מקצוע אחרים מהאיטי ברחו חזרה לארצם.

ב-1967 הם הביאו איתם לאיים הקריביים את הנגיף הגורם לאיידס, ו בשנת 1971 הגיע הנגיף לארצות הברית מהאיטי. הוא הגיע תחילה לניו יורק, ובתזמון מוצלח. כמו בקונגו, המצב החברתי והפוליטי בארצות הברית סייע לנגיף. בין היתר המהפכה המינית וההומופוביה הקשה, שדחפה ביסקסואלים והומוסקסואלים לערים גדולות וקוסמופוליטיות כמו ניו יורק. הנגיף התפשט בעיר במהירות רבה וב-1976 כבר הגיע לסן פרנסיסקו, ואז לכל אמריקה הצפונית ולכל שאר העולם.

הנגיף הגיע תחילה לניו-יורק, ב-1976 לסן פרנסיסקו, ואז לכל אמריקה הצפונית ולכל שאר העולם. חולים במחלקת איידס בבית חולים בניו-יורק, 1989 | Hank Morgan, Science Photo Library

גילוי האיידס

עברו חמש שנים מהגעת ה-HIV לארצות הברית לפני שהמערב התחיל לשים לב למגפה, והתפרסם המאמר של גוטליב ועמיתיו. לאחר הדיווח הראשון פורסמו דיווחים נוספים על הומוסקסואלים צעירים בניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו שלקו במחלות המאפיינות מדוכאי מערכת חיסון. למשל, בסרקומה על שם קַאפּוֹשִׁי, סרטן נדיר במיוחד שעד אז הופיע רק אצל מושתלי איברים, או אצל גברים קשישים, ממוצא ים-תיכוני או יהודים אשכנזים.

תחילה נראה כי התסמונת המוזרה פוגעת רק בגברים הומוסקסואלים ולפיכך היא כונתה בתקשורת "כשל חיסוני הקשור להומוסקסואליות" (GRID). כינוי נוסף, שהופיע לראשונה בדצמבר 1981 בירחון הפורנוגרפי Mandate, היה "הסרטן של ההומואים" (Gay Cancer).

מאחר שלא היה ידוע מה גורם לתסמונת, מיהרו קבוצות שנאה למלא את פערי הידע במשאלות ליבם ולטעון כי המחלה היא עונש אלוהי על הנטייה ההומוסקסואלית בפרט, או על התנהגות מופקרת בכלל. אולם, זמן קצר לאחר גילוי התסמונת החלו להופיע חולים גם באוכלוסיות אחרות, בהן משתמשי סמים משני המינים, חולי המופיליה ואחרים המקבלים עירויי דם ותוצריו, נשותיהם של חולי המופיליה, עובדים בתעשיית המין ותינוקות לאמהות חולות איידס או נרקומניות.

לאור זאת, בשנת 1982 קיבלה התסמונת את השם הרשמי "תסמונת הכשל החיסוני הנרכש" (AIDS, איידס), עוד לפני שלמדו בעולם המערבי על מגפת האיידס ביבשת אפריקה. במגפה באפריקה כמעט כל החולים היו הטרוסקסואלים, והיא התחילה כמה שנים לפני המקרים המדווחים הראשונים בארצות הברית. באותה שנה מת חולה האיידס הראשון בישראל.

ב-1983 הבין ה-CDC ש הגורם לאיידס עובר ביחסי מין, בדם ומהאם לתינוק (הזרקת סמים, היחשפות בעבודה ועירוי דם). בעקבות זאת אסר מִנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים לתרום דם. באותה שנה נדבק הסופר והמדען אייזק אסימוב (Asimov) בגורם למחלה מעירוי דם שקיבל במהלך ניתוח מעקפים. בעצת רופאיו הסתיר אסימוב את מצבו, מחשש שמשפחתו תיפגע מהסטיגמה ומרדיפת הנשאים. רק ב-2002, לאחר מות רופאיו ועשר שנים לאחר מותו, חשפו אשתו ובתו את סיבת מותו.

אכן בורות הציבור לגבי דרכי ההידבקות במחלה הובילה לסטיגמה ולאפליה חברתית של החולים: שוטרים עטו מסכות וכפפות כשנאלצו להתמודד עם אדם החשוד כחולה, ובעלי דירות פינו שוכרים חולים מדירותיהם. גם לאחר שהתגלה הגורם למחלה והיה ברור כי אי אפשר להידבק בו בקלות, הסטיגמה והאפליה נמשכו והם קיימים גם בימינו, אם כי במידה פחותה.

ב-1983 הבין ה-CDC שהגורם לאיידס עובר ביחסי מין, בדם ומהאם לתינוק. אם ובנה, שניהם עם HIV, בכפר באוגנדה | Mauro Fermariello, Science Photo Library

גילוי הנגיף

מאפיין אחד המשותף לכל מקרי האיידס הוא התפרצותן של מחלות שנצפות רק לעתים נדירות באנשים עם מערכת חיסון תקינה (מחלות אופורטוניסטיות) וזאת בעקבות ירידה בכמות תאי הדם הלבנים, תאי מערכת החיסון, בגופם. התאים הפגועים בחולים הם תאי T מסייעים, הקרויים גם תאי על שם קולטן הנמצא על פני השטח שלהם. תפקידם של תאים אלו דומה לתפקיד של מפקדים בצבא: הם אחראים על התיאום בין תאי מערכת החיסון האחרים ועל הפעלתם. כאשר רוב תאי ה-T המסייעים מושמדים, מערכת החיסון קורסת והגוף נותר חשוף למחלות ולגידולים סרטניים.

מכיוון שנראה כי הגורם לאיידס מדבק ופוגע בתאי T ניסו קבוצות מחקר שונות לזהות אותו בתאי מערכת החיסון של חולים. מאחר שבאותה תקופה הכירו רק נגיפים ממשפחת הרֶטרוֹ-וירוסים שמסוגלים להדביק תאי T, חשדו החוקרים כי הגורם המדובר הוא נגיף מאותה משפחה.

רטרו-וירוסים הם נגיפים שהחומר התורשתי שלהם הוא לא DNA, כמו שיש בתאים שלנו ושל רוב היצורים האחרים, אלא חומר גנטי דומה הקרוי RNA. יש להם גם אנזים מיוחד, ששמו reverse transcriptase, שמאפשר להם לקחת את החומר הגנטי שלהם (ה-RNA) וליצור ממנו עותק DNA, כמו שיש בתאים שהם מדביקים.

כמו כל הנגיפים, גם רטרו-וירוסים הם טפילים שחייבים לחדור לתא מאכסן כדי להשתלט על המערכות שלו ולהתרבות. כדי לחדור לתא הנגיף נעזר במספר מולקולות, קולטנים, הנמצאות על פני התא. אחד הקולטנים הוא CD4, אך יש עוד קולטנים שמסייעים. הנגיף נקשר לתא בעזרת הקולטנים, מתאחה איתו ומשחרר בתוכו את החומר הגנטי שלו וכמה אנזימים מיוחדים

לאחר החדירה אותו reverse transcriptase, יוצר עותק DNA של הגֵנוֹם הנגיפי. האנזים עושה טעויות אקראיות בעת פעולתו, ולכן תדירות המוטציות - שגיאות בעותק ה-DNA - גבוהה בקרב רטרו-וירוסים ומאפשרת אבולוציה מהירה שלהם. המוטציות מגדילות את השונות בין הנגיפים וגורמות להופעת זני נגיף חדשים שמתגברים בקלות רבה יותר על מערכת החיסון ועל תרופות המנסות לעצור אותם. עותק ה-DNA משתלב בחומר התורשתי, בגנום, של התא המאכסן בעזרת אנזים נגיפי אחר - אינטגראז (integrase).

על פי ה-DNA הנגיפי שבתא נוצרים העתקי RNA וחלבונים המרכיבים יחדיו נגיפים חדשים. נגיפים (ויריונים) אלו פורצים החוצה מהתא המאכסן, מדביקים תאים נוספים וגורמים לבסוף למותם.

בשנת 1983 החיפוש אחר רטרו-וירוסים בתאי מערכת החיסון נשא פרי. שתי קבוצות מחקר, אחת מארצות הברית בראשות רוברט גאלו (Gallo) ו שנייה מצרפת בראשות לוק מונטנייה (Montagnier, שקיבל על כך פרס נובל ברפואה), פרסמו באותו גיליון של Science את דבר גילויו של רטרו-וירוס שבודד מתאי T של חולי איידס. ב-1986 הנגיף קיבל את השם HIV.

עם גילוי הנגיף אפשר היה סוף סוף לפתח דרכים לזהות אותו בדם וכן להתחיל לפתח טיפולים נגדו.

ב-1983 פרסמו שתי קבוצות מחקר את דבר גילויו של רטרו-וירוס שבודד מתאי T של חולי איידס. תמונת מיקרוסקופ אלקטרונים של חלקיקי HIV יוצאים מקרום התא של התא המאכסן | Thomas Deerinck, Ncmir, Science Photo Library

הגורם לאיידס

ב-1984 הכריזה שרת הבריאות של ארצות הברית, מרגרט הקלר (Heckler), שהאמריקאים גילו את הגורם לאיידס, הכרזה שגרמה לתקרית דיפלומטית לא קטנה עם הצרפתים ועלתה לאמריקאים באפשרות לזכות בפרס נובל. היא אמרה שהחוקרים פיתחו שיטה לזיהוי הנגיף ואמרה שעכשיו הסטיגמה תעלם. טעות קשה. היא גם אמרה שתוך שנתיים יהיה חיסון יעיל נגד המחלה - אנחנו עדיין ממתינים.

איך יודעים שהנגיף שהתגלה הוא זה שגורם לתסמונת?

יש כמה וכמה ראיות לכך ש-HIV הוא הגורם לאיידס. היום כשיש טיפול נגד הנגיף רואים כי אלו שמקבלים אותו לא מפתחים איידס ואלו שלא - למשל בארצות עניות - כן מפתחים את התסמונת. אין איידס ללא HIV: ללא טיפול רובם המוחלט של נשאי HIV יפתחו איידס; בכל מקרי האיידס יש את הנגיף; יש בעולם איידס רק איפה שיש גם HIV; תינוקות שנולדים עם HIV ימותו מאיידס, אלא אם יקבלו טיפול נגד הנגיף. כמו כן, התגלו אנשים מוטנטים שעמידים לנגיף ולכן לא מפתחים איידס.

בנוסף, כאשר מדביקים חיות בנגיפים הדומים ל-HIV מתפתח אצלן כשל חיסוני. כמובן שאי אפשר לבצע ניסוי כזה בבני אדם. אף אדם שפוי לא ידביק אנשים אחרים במכוון בנגיף מסוכן, רק כדי לראות מה יקרה. אולם, בכמה תאונות עבודה נדבקו עובדי מעבדה - שלא שייכים לאף קבוצת סיכון - בנגיף שאיתו עבדו ופיתחו לבסוף איידס. כל הראיות יחדיו מראות ללא ספק ש-HIV הוא הגורם לאיידס.

הבטחה אחת של הקלר כן התקיימה. במרץ 1985 אישר ה-FDA בדיקה לזיהוי HIV. בנקי דם החלו להשתמש בה ומקרי ההדבקה ממנות דם החלו לצנוח. גם הצבא האמריקאי החל להשתמש בבדיקה - כל מי שהתגלה כחיובי לנגיף לא גויס.

באותה שנה התברר שהנער בן ה-13 ריאן וייט (White) נדבק ב-HIV מעירוי דם. בגלל הפחדים הלא מוצדקים של הורי התלמידים האחרים, ולמרות הצהרת הרופאים שאינו מסכן אף אחד, הוא סולק מבית הספר והפך לפנים של המאבק באפליה ובסטיגמה. גם ב-1985 מת מאיידס הידוען הגדול הראשון - השחקן רוק הדסון (Hudson). הוא תרם בצוואתו רבע מיליון דולר להקמת הקרן האמריקאית לחקר האיידס.

שני המקרים האלה הכריחו את רונלד רייגן, שהיה נשיא ארצות הברית מאז גילוי האיידס ב-1981, להתייחס לראשונה למגפה ולטענות שהתעלם ממנה ולא השקיע משאבים בניסיון למגר אותה. יתכן שאם ממשל רייגן לא היה מתעלם מהמגפה מצב האיידס בעולם היה שונה.

יתכן שאם ממשל רייגן לא היה מתעלם מהמגפה מצב האיידס בעולם היה שונה. צועדים מחזיקי נרות בצעדה למען הפניית כספים לחקר HIV-איידס ב-1993, עוברים מול הבית הלבן, שבו ישב באותו זמן ביל קלינטון | Shutterstock, mark reinstein

תקווה חדשה

במרץ 1987 אישר ה-FDA את התרופה הראשונה נגד HIV, זידוֹבוּדין (AZT, אזידוֹתימידין), 25 חודשים בלבד אחרי שהודגם במעבדה שהיא יעילה נגד הנגיף. היא אמנם האריכה את חיי המטופלים רק בכשנה, אך זה היה מפנה ענק - לראשונה לאנשים חיוביים ל-HIV הייתה תקווה. הקונגרס האמריקאי אפילו אישר מימון לתרופה זו. ב-1990, שנת מותו של וייט, אישרו ש התרופה בטוחה גם לילדים, וב-1994 אישרו להשתמש בה כדי למנוע הדבקה של ילד על ידי אמו.

תרופות שונות נגד HIV (תרופות אנטי-רטרוויראליות, או ARV) פוגעות בשלבים שונים במחזור החיים שלו הנגיף. למשל, AZT פוגעת בשלב שבו הנגיף הופך את ה-RNA שלו ל-DNA (תרופות מסוג NRTI). התרופות עלולות לפגוע גם בתהליכים בגוף ומכאן תופעות הלוואי שלהן, בעיקר בשימוש לטווח ארוך.

למרות גילוי הנגיף ופיתוח טיפול נגדו, שמצליח לעכב את התפרצות האיידס, הסטיגמה נמשכה והיו אנשים שהכחישו שיש קשר בין HIV לאיידס. חלקם אף טענו שמה שגורם לאיידס הוא הטיפול (טענה הזויה בהתחשב בכך שאיידס הופיע לפני טיפול כלשהו). מכחישים לדוגמה הם אנשי המגזין הבריטי Continuum. המגזין נסגר ב-2001 לאחר שכל עובדיו מתו מ... איידס.

ב-1995 אושרה תרופה נוספת, שפוגעת בשלב אחר במחזור החיים של הנגיף. התרופה, מהסוג מעכב פרוטאז, מונעת מהנגיף לחתוך בצורה נכונה את החלבונים שלו כשהוא מרכיב נגיפים חדשים ולכן מונעת ממנו להשתכפל. את התרופה אפשר לתת עם AZT ו כך התחיל עידן הטיפול המשולב ("הקוקטייל") שהקשה על הנגיף לפתח עמידות נגדו וגרם לירידה של עד 80 אחוז בתמותה שקשורה לאיידס.

בזכות הטיפול המשולב, ב-13 באוגוסט 1998 פרסם עיתון בסן פרנסיסקו לראשונה את הכותרת הראשית "אין מודעות אבל". זה היה השבוע הראשון מאז פרוץ האיידס ב-1981 שבו לא התפרסמו מודעות אבל על אנשים שמתו מהתסמונת.

בסוף 1995 התחיל עידן הטיפול המשולב ("הקוקטייל") נגד #HIV. בזכות הטיפול ב-13 באוגוסט 1998, לפני 21 שנה ויום, פרסם עיתון בסן פרנסיסקו את הכותרת הראשית "אין מודעות אבל". זה היה השבוע הראשון מאז פרוץ האיידס ב-1981, שבו לא התפרסמו מודעות אבל על אנשים שמתו מאיידס pic.twitter.com/xInb5wiVMI

- Noam Leviatan (@Noams_Ark) August 14, 2019

טיפולים נוספים שפוגעים בשלבים שונים במחזור חיי הנגיף משמשים היום לטיפול ב-HIV ובזכותם כמעט ולא רואים מקרי איידס במערב. חיוביים מטופלים יכולים לחיות חיים בריאים יחסית, במקרים רבים הם לא מידבקים, ובמקום למות תוך 10-11 שנים מההידבקות בנגיף תוחלת החיים שלהם כמעט כמו של אדם שלילי לנגיף. הטיפול המשולב אף משמש עוד כלי למניעת הדבקה בנגיף, כשנוטלים אותו כ טיפול מונע טרום-חשיפה (pre-exposure prophylaxis או PrEP) ל-HIV.

למרות כל זאת, גם היום HIV הוא מגפה. בעולם עדיין מתים מאיידס וחיוביים לנגיף סובלים מבעיות בריאותיות שקשורות לנשאות ארוכת שנים ולתופעות לוואי מצטברות של הנגיף. כולם ממתינים לחיסון מוצלח שימנע הדבקה וללא תופעות לוואי כמו שיש לתרופות, ולמשהו לא סביר במיוחד - ריפוי אמיתי של HIV.
הכתבה מבוססת על הרשומה "ההיסטוריה של HIV ומגפת האיידס" בבלוג "תיבת נעם - מחשבות ביולוגיות"

# data[].attributes.attachment_link.title
תחילתה של מגפת האיידס

# data[].attributes.attachment_link.description
40 שנה למאמר המדעי הראשון שתיאר את המגפה הקטלנית של סוף המאה העשרים. איך המגפה התחילה? איך היא התפשטה? ואיך האנושות למדה להתמודד עמה?

# data[].attributes.headline
כריתת יערות הביאה למגפה

# data[].attributes.subject
כריתת יערות הביאה למגפה

# data[].attributes.body
https://www.themarker.com/wallstreet/2021-10-28/ty-article/.premium/0000017f-e3e3-d568-ad7f-f3eb9e4e0000 נוי מזרחי

# data[].attributes.body
מגפת השפעת הספרדית הייתה מדפת שפעת מהקטלניות שידע העולם, שנגרמה על ידי זן אלים במיוחד של נגיף מתת-המין H1N1 של המין Influenza A. שיא המגפה נמשך כשנה, מאפריל 1918 עד אפריל 1919, ועל פי מרבית ההערכות נדבקו בה כ-500 מיליון בני אדם.

# data[].attributes.body
עלמה רון
אהבתי את הציור מכמה סיבות קודם כל אהבתי את זה שזו אומנות רחוב שנמצאת ברחוב כי בעצם בזמן מגיפה אנשים פחות ברחובות אז השילוב מעניין ואהבתי את הצבעים שהצייר בחר כי הם מעבירים את העצב שבעניין

# data[].attributes.body
https://www.mako.co.il/news-columns/2022_q1/Article-dfd99ca599e2e71026.htm

# data[].attributes.attachment_link.title
המגפה הסמוקה - ג’ק לונדון

# data[].attributes.attachment_link.description
בשנת 2073, שישים שנה אחרי האסון העולמי שגרמה ”המגֵפה הסמוּקה”, מנסה פרופסור לספרות אנגלית, זקן בן שמונים ושבע, בין הבודדים ששרדו במגפה, לספר לנכדיו הפראים בפי

# data[].attributes.headline
מארק סמולקין - וירוס חדש "מגפת הניפה" שגרם ל 35 בני אדם להידבק בוירוס הזה.

# data[].attributes.subject
מארק סמולקין - וירוס חדש "מגפת הניפה" שגרם ל 35 בני אדם להידבק בוירוס הזה.

# data[].attributes.body
תקציר הכתבה : וירוס הניפה החדש זוהה לראשונה במחוזות צפון מזרחיים של שאנדונג והנאן בשלהי 2018. התסמינים של הווירוס בבני אדם כוללים חום, עייפות, שיעולים, אובדן תיאבון וכאבי שרירים. לא נרשמו עד כה מקרי מוות כתוצאה מהווירוס. בחרתי את הכתבה הזאת מכיוון שבאותה התקופה זה יכל לקרות גם לנו, נוסף על כך, אם אני הייתי שם באותה התקופה הזאת שם, הייתי מרגיש את אותו בהדבר ולחוות דבר כזה זה מאוד קשה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הדבקה בנגיף ניפה מתרחשת באמצעות היחשפות למקור ישיר של זיהום, למשל בעל חיים נגוע, צריכת מזון גולמי שנחשף להפרשות בעל חיים נגוע, והעברה בין בני אדם - אך לא דרך האוויר. נכון ל־2021, זוהו בעולם כמה מאות חולים במספר התפרצויות שהתרחשו ב-1999 - 2018, בעיקר באזור דרום מזרח אסיה, אוסטרליה, הודו ובנגלדש. למחלה שיעור תמותה של בין 40% -75%, ואין לה טיפול תרופתי או חיסון ידועים. המחלה נחשבת לאיום פוטנציאלי של מגפה עולמית, אם הווירוס יעבור שינויים שיהפכו אותו למדבק יותר בין בני אדם.

חקירות ראשוניות לגבי הווירוס פורסמו על ידי מדענים מסין, סינגפור אוסטרליה בכתב העת "ניו אינגלנד מדיסין" בשבוע שעבר.

# data[].attributes.attachment_link.title
סין: 35 בני אדם אובחנו כנושאי וירוס חדש - וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.description
הדבקה בנגיף ניפה מתרחשת באמצעות היחשפות למקור ישיר של זיהום, למשל בעל חיים נגוע, צריכת מזון גולמי שנחשף להפרשות בעל חיים נגוע, והעברה בין בני אדם - אך לא דרך האוויר. נכון ל־2021, זוהו בעולם כמה מאות חולים במספר התפרצויות שהתרחשו ב-1999 - 2018, בעיקר באזור דרום מזרח אסיה, אוסטרליה, הודו ובנגלדש.

# data[].attributes.headline
מדינוך מסביב לעולם מתמודדות עם המגפה הקשה-

# data[].attributes.subject
מדינוך מסביב לעולם מתמודדות עם המגפה הקשה-

# data[].attributes.body
https://www.globes.co.il/news/article.aspx?did=1001398496

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
דנמרק צפויה בסוף השבוע לבטל חלק מהמגבלות הציבורית ולפתוח מחדש את בתי הקולנוע והתיאטראות, על רקע בלימת התפשטות מגפת הקורונה. מספר מקרי הקורונה עדיין נמצא ברמה גבוהה מאוד, עם ממוצע יומי של יותר מ-20 אלף מקרים (שיעור תחלואה לתושב הדומה לזה שנרשם בישראל כיום), אולם העלייה המהירה שנרשמה בשבועות האחרונים נבלמה. במקביל, מספר המאושפזים ומספר החולים בטיפול נמרץ עדיין נמוך מזה שנרשם בגל החורף הקודם. שיעור התמותה מקורונה נמוך בשני שלישים מזה שנרשם בשיא הגל הקודם.

"אנחנו במצב טוב יותר ממה שציפינו וחששנו", אמר ראש רשות הבריאות הדנית, "אנחנו יכולים לומר כעת בביטחון רב יותר מבעבר שהווריאנט הנוכחי, האומיקרון, גורם לפחות תחלואה קשה". דנמרק היא אחת מהמדינות עם שיעור החיסונים הגבוה ביותר באירופה (83% מהאוכלוסייה) ורבים מהתושבים התחסנו בחודשיים האחרונים במנת הבוסטר הראשונה. המדינה גם הודיעה כי תאפשר זריקות בוסטר שניות לקשישים ולתושבים בעלי מערכת חיסונית מוחלשת.

בבריטניה ממתינים לנתונים היום כדי לראות אם מגמת הירידה בתחלואה שנרשמה בשבוע החולף תימשך ביום השביעי ברציפות. לעומת יותר מ-220 אלף מקרים בשבוע שעבר, אתמול נרשמו כ-140 אלף מקרים. שיעור המאושפזים החדשים עדיין עומד על מחצית מזה שנרשם בגל הקודם, ומספר המאושפזים בטיפול נמרץ נמוך פי ארבעה. רשויות הבריאות הביעו הערכה בימים האחרונים כי המדינה תוכל להתמודד עם הגל ללא צעדים והגבלות נוספים, אם אכן יתברר שהשיא נרשם לפני כשבוע.

במקומות אחרים באירופה הגל נמצא בראשיתו. בצרפת נרשמו ביממה החולפת יותר מ-320 אלף מקרים ביום השני ברציפות, ושיעור התחלואה לתושב במדינה הוא השני בגובהו באירופה (אחרי אירלנד). עם זאת, צרפת הסירה את איסור הכניסה על תיירים בריטים שהוטל בתחילת התפרצות האומיקרון בדצמבר ופגע אנושות בתעשיית הסקי במדינה. גם בגרמניה החלו בימים האחרונים שיאי התחלואה של הגל הקודם להישבר, ומספר המקרים היומי חצה לראשונה את רף ה-85 אלף ביום.

הוספה לנושאים שמעניינים אותי

רוצה להתעדכן בנושאים הקשורים לכתבה?

לחיצה על הנושא תוסיף אותו לרשימת "הנושאים שמעניינים אותי", שםניתן לקרוא ולנהל את ההתראות כשמתפרסמת כתבה בנושא.

לצפייה בכתבות וניהול הנושאים, יש ללחוץ על כפתור בסרגל העליון

הבנתי, תודה!

# data[].attributes.attachment_link.title
האומיקרון באירופה: דנמרק תבטל הגבלות, צרפת בשיא תחלואה

# data[].attributes.attachment_link.description
דנמרק צפויה בסוף השבוע לבטל חלק מהמגבלות הציבורית ולפתוח מחדש את בתי הקולנוע והתיאטראות, על רקע בלימת התפשטות מגפת הקורונה. מספר מקרי הקורונה עדיין נמצא ברמה גבוהה מאוד, עם ממוצע יומי של יותר מ-20 אלף מקרים (שיעור תחלואה לתושב הדומה לזה שנרשם בישראל כיום), אולם העלייה המהירה שנרשמה בשבועות האחרונים נבלמה.

# data[].attributes.headline
(יונתן) מגפת הצחוק בטנגנייקה

# data[].attributes.subject
(יונתן) מגפת הצחוק בטנגנייקה

# data[].attributes.body
https://he.m.wikipedia.org/wiki/%D7%9E%D7%92%D7%A4%D7%AA_%D7%94%D7%A6%D7%97%D7%95%D7%A7_%D7%91%D7%98%D7%A0%D7%92%D7%A0%D7%99%D7%99%D7%A7%D7%94

# data[].attributes.headline
מגיפת הקורונה

# data[].attributes.subject
מגיפת הקורונה

# data[].attributes.body
לא ראיתי את הסרט אך שמעתי עליו כבר בעבר, הסרט יצא בשנת 2020, בתחילת הדרך של מגיפת הקורונה, בדיוק בתוך כל הלחץ והפחד מכל המגיפה. הסרט אולי לא נוגע אליי אבל המגיפה מאוד, ככה שנראה לי מאוד מעניין לנסות ולראות את הסרט.
זיו

# data[].attributes.headline
עיוורון מיוחד

# data[].attributes.subject
עיוורון מיוחד

# data[].attributes.body
אלייה דוד https://he.m.wikipedia.org/wiki/%D7%A2%D7%9C_%D7%94%D7%A2%D7%99%D7%95%D7%95%D7%A8%D7%95%D7%9F

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
על העיוורון (ב פורטוגזית: Ensaio sobre a cegueira) הוא רומן מאת ה סופר ה פורטוגלי ז'וזה סאראמאגו.

הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1995 ב פורטוגזית. התרגום העברי של מרים טבעון פורסם בשנת 2001. בשנת 2008 נוצרה גרסה קולנועית לסיפור. לספר נכתב ספר המשך, " על הפקחון".

ראשית הסיפור בנהג שמתעוור באופן פתאומי. אין זה עיוורון רגיל, אלא עיוורון מיוחד - הנהג רואה לבן בלבד למול עיניו. עובר אורח מתנדב להסיע את הנהג לביתו, אך לאחר מכן מנצל את עיוורונו וגונב את רכבו. העיוור פונה ל רופא עיניים, אולם הרופא אינו מוצא כל פגם בעיניו.

לאט לאט מסתבר שהעיוורון עובר מאדם לאדם; כאשר עיוור (נשא) "מביט" באדם אחר, גם האדם האחר מתעוור. כך נדבקים עובר האורח שגנב את רכב העיוור הראשון, האנשים בחדר ההמתנה של הרופא והרופא עצמו. רק אדם אחד נשאר מחוסן מפני העיוורון - אשת הרופא. כאשר מגפת העיוורון ממשיכה להתפשט מכריזים השלטונות על מצב חירום, ומכניסים את כל העיוורים להסגר בבית משוגעים נטוש במטרה למנוע את התפשטות העיוורון, המכונה ״המגפה הלבנה״. אשת הרופא, שנשארה רואה, מתחזה לעיוורת ומצטרפת לבעלה בהסגר. בית המשוגעים נתון תחת שמירה של כוח צבאי, שיורה בכל מי שמנסה לצאת. בהדרגה מובאים עוד ועוד עוורים למקום, והתנאים נעשים קשים ביותר - המזון לא מגיע בעקביות, ה מים באיכות ירודה, תנאי ה תברואה בלתי-אפשריים, ואין אף אדם רואה שיכול לפקח על הנעשה. כנופיה של עיוורים אשר בראשה עיוור נושא אקדח משתלטת ב אלימות על כל הנמצאים במקום, משתכנת באחד מהחדרים, לוקחת לעצמה את המזון ובהמשך אף אונסת את הנשים.

אשת הרופא, שאינה יכולה לשאת את המצב, רוצחת את ראש הכנופיה בעזרת מספריים, וחברי הכנופיה הנותרים מתבצרים בחדר. לאחר ניסיון מרידה כושל בכנופיה, עיוורת אחת מבעירה את החדר שבו מתבצרת הכנופיה, והאש מתפשטת אל כל בית המשוגעים. העיוורים המבועתים מנסים לברוח מהתופת, ומגלים שהחיילים ששמרו על המקום נעלמו (ככל הנראה התעוורו אף הם), וכי איש אינו מונע מהם לברוח. שישה עיוורים - הרופא, הבחורה במשקפיים הכהים, הזקן בעל הרטייה השחורה והילד הפוזל שהיו בחדר ההמתנה של הרופא והעיוור הראשון ואשתו, בהנהגת אשת הרופא, פונים לעיר, על מנת לחפש את מה שנשאר מבתיהם. מחוץ לבית המשוגעים הם מגלים שכל תושבי העיר התעוורו והאנדלרמוסיה שולטת בכול. אל הקבוצה מצטרף כלב המכונה "כלב הדמעות", שפגש באשת הרופא במהלך אחד משיטוטיה בעיר במטרה למצוא אוכל. הקבוצה מנסה לשמר חיי חברה תקינים בעולם שאין בו חוק ומשטר, ומתמודדת עם קשיי החיים שנוצרו ועם הצורך לחפש מזון ומים. בסוף הספר הראייה חוזרת לכל תושבי העיר, באותו הסדר שבו נדבקו בעיוורון - תחילה לעיוור הראשון, אז לבחורה במשקפיים הכהים, וכן הלאה. הגורם לעיוורון אינו מוסבר במהלך הספר, ונותר בגדר תעלומה.

מעבר לתוכן, ממחיש סרמאגו לקורא את ה עיוורון גם באמצעים ספרותיים. באופן יוצא דופן, שאינו קיים בדרך כלל בספרות, אין לדמויות בספר שם פרטי או שם משפחה כלשהו. הדמויות מתוארות על ידי סימנים חיצוניים או תכונות, כדוגמת "הרופא", "אשת הרופא", "נהג המונית", "הבחורה במשקפיים הכהים", "הילד הפוזל", וכן הלאה. אפילו גיבורת הספר, אשת הרופא, אינה מוזכרת בשמה לאורך כל העלילה. פרט נוסף התורם ל"עיוורונו" של הקורא הוא היעדר כל סימון מזהה, בשם או ב מספר לפרקים. היעדר שיום (מתן שם) או מספור לפרקים מתחילת הספר ועד סופו עשוי להקשות על הקורא להתמצא מבחינת מיקומו בספר, והוא נותר, לכאורה, בעיוורונו.

הספר עוסק בשאלות ה מוסר וה חוק, ובחיים שבהם חוקים כאלה אינם תקפים. אשת הרופא, היחידה שנשארת רואה לאורך כל המגפה, והקבוצה שעמה, מסמלים את הניסיון לשמר את התרבות והחוק; לעומתם עומדים אנשי הכנופיה בבית המשוגעים, שמנצלים את חולשת האנשים שסביבם כדי לקחת בכוח הזרוע טובות הנאה. שתי הקבוצות האלה מזכירות את שתי קבוצות הילדים שבספר " בעל זבוב".

מבין דפי הספר בולטת הביקורת החברתית הנוקבת: התנהגות הכלל במצב של כאוס ואי סדר, כמתואר בספר, מרמזת על אופי התנהגות החברה כיום. יש הטוענים שלבחירת האשה דווקא, כדמות שנותרה רואה בעוד שכולם מתעוורים, יש משמעות סמלית. הנשים מסוגלות להבין את החולשה והמצוקה, ולעזור במידת הצורך. האשה, כאם, רגישה למצוקות הסובבים אותה, והיא אולי תוכל לפתור בעתיד את בעיות החברה.

את עטיפת המהדורה העברית של הספר נבחר לעטר קטע מהציור " משל העיוורים", מאת פיטר ברויגל האב. בציור זה מופיעים שישה עיוורים, ואף בספר ישנם שישה גיבורים עיוורים, הנמלטים מבית המשוגעים.

# data[].attributes.attachment_link.title
על העיוורון - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
על העיוורון (ב פורטוגזית: Ensaio sobre a cegueira) הוא רומן מאת ה סופר ה פורטוגלי ז'וזה סאראמאגו. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1995 ב פורטוגזית. התרגום העברי של מרים טבעון פורסם בשנת 2001. בשנת 2008 נוצרה גרסה קולנועית לסיפור. לספר נכתב ספר המשך, " על הפקחון". ראשית הסיפור בנהג שמתעוור באופן פתאומי.

# data[].attributes.headline
(גל צל ציון) מגפת הריקודים

# data[].attributes.subject
(גל צל ציון) מגפת הריקודים

# data[].attributes.body
https://he.m.wikipedia.org/wiki/%D7%9E%D7%92%D7%A4%D7%AA_%D7%94%D7%A8%D7%99%D7%A7%D7%95%D7%93%D7%99%D7%9D_(1518)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מגפת הריקודים היה אירוע שהתרחש ב שטרסבורג, אלזס (אז חלק מן האימפריה הרומית הקדושה) ביולי 1518, בו רקדו בערך 400 אנשים במשך ימים ללא מנוחה. במהלך האירוע, שהתפרס על פני חודש ימים, מתו חלק מן הרוקדים מ התקף לב, שבץ מוחי, רעב או תשישות.

ההתפרצות החלה כאשר אישה בשם פראו טרופאה יצאה לאחד הרחובות בעיר שטרסבורג, והחלה לרקוד בהתלהבות וללא הפסקה במשך ארבעה עד שישה ימים רצופים. בתוך שבוע, 34 אנשים נוספים הצטרפו, ובתוך חודש, היו כ-400 רקדנים, בעיקר נשים[1].

כשמגפת הריקודים החמירה, אצילים מודאגים ביקשו את עצתו של הרופא המקומי, ששלל סיבות אסטרולוגיות או על-טבעיות, במקום זאת הודיע כי המגפה היא "מחלה טבעית" שנגרמת כתוצאה מן "הדם החם" של הרוקדים. אך, במקום לעשות להם הקזת דם כנהוג באותה תקופה, הרשויות דווקא עודדו את הריקודים, בין היתר על ידי הקצאת אולמות עבור הרוקדים ואפילו בנייה של במת עץ עבורם[2][3]. הסיבה שגרמה לרשויות לנהוג כך, הייתה האמונה שרק אם החולים ימשיכו לרקוד ברציפות ובלי מנוחה, יום ולילה - הם ירפאו. כדי להגדיל את האפקטיביות של ה"ריפוי", הרשויות אף שילמו ל מוזיקאים שינגנו בחצוצרות ותופים ול רקדנים מקצועיים שילוו אותם[2]. המוזיקה שימשה כדי לגרות אותם להמשיך לרקוד וכתרופה לחולאים שלהם. במהלך אותו חודש נעשו גם ניסיונות לגירוש שדים, אך בסופו של דבר, עד סוף הקיץ מתו רבים מן הרוקדים מהתקפי לב, שבץ, או תשישות.

מגפת הריקודים של שטרסבורג לא הייתה הראשונה מסוגה באירופה, אך היא הייתה המתועדת ביותר, האירוע מפורט במסמכים היסטוריים, הכוללים רישומי רופא, דרשות קתדרלה, דברי ימים מקומיים ואזוריים, ואפילו הערות שהונפקו על ידי "מועצת העיר שטרסבורג".

לא ידוע בבירור מהי הסיבה שגרמה לאנשים אלו לרקוד, ועבור חלקם אף למוות. אך החוקרים בדעה אחת שהם לא עשו זאת מרצונם החופשי, ובוודאי שלא למטרת הנאה. מהתיעודים נראה שהרוקדים התפתלו בכאב, צעקו לעזרה, והתחננו לרחמים[4]. תאוריה אפשרית מציעה שהרוקדים הורעלו מ ארגוט (ergot), פטריה הגדלה על חיטה, שחדרה ללחם של תושבי הכפר, וגורמת להזיות, התכווצויות, ורעידות. אך בהתחשב בכמות הרוקדים, ובתקופה הארוכה שהתרחש האירוע, נראית אופציה זאת כבלתי סבירה[4]. אחרים סבורים כי הרוקדים השתייכו לכת והשתמשו בריקוד כדי לבטא את מחאתם נגד הכנסייה. הסופר ג'ון ואלר, שחיבר ספר על הנושא, טוען כי תנאי הרעב והמחלות שפקדו את עניי שטרסבורג באותה שנה, בשילוב עם האמונה ב איחוז, יצרו תנאים להתפרצות היסטריה המונית. ואלר סבור כי תושבי שטרסבורג רקדו כשהם שרויים במצב של טראנס, מה שיכול להסביר את הסיבולת החריגה של הרקדנים שאפשרה להם לרקוד ימים שלמים[3].

John Waller, A Time to Dance, a Time to Die The Extraordinary Story of the Dancing Plague of 1518, 2008

# data[].attributes.attachment_link.title
מגפת הריקודים (1518) - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מגפת הריקודים היה אירוע שהתרחש ב שטרסבורג, אלזס (אז חלק מן האימפריה הרומית הקדושה) ביולי 1518, בו רקדו בערך 400 אנשים במשך ימים ללא מנוחה. במהלך האירוע, שהתפרס על פני חודש ימים, מתו חלק מן הרוקדים מ התקף לב, שבץ מוחי, רעב או תשישות.

# data[].attributes.body
בספטמבר 2007, גרם שמיים חדר את האטמוספרה של כדור הארץ ופגע בדרום-מזרח פרו, בסמוך לעיירה ששמה קרקנס. בדקות שאחרי הפגיעה, מאות מתושבי העיירה התגודדו סביב אזור הפגיעה וצפו במכתש שנפער באדמה. בליל התקרית לא דווח על אף נפגעים. לעומת זאת, כמה ימים מאוחר יותר זה היה סיפור אחר לגמרי.

תושבי העיירה החלו לחוש ברע בימים שלאחר ההתרסקות והתלוננו על סימפטומים כמו כאבי ראש, בחילות, הקאות ושלשולים. בחלוף הזמן, יותר ויותר אנשים החלו להתלונן על הסימפטומים ועד מהרה, כ-200 תושבים החלו לפתח את אותם סימפטומים

# data[].attributes.headline
באבה ונגה ידעה על מגיף הקורונה הרבה לפנינו. וסיל 

# data[].attributes.subject
באבה ונגה ידעה על מגיף הקורונה הרבה לפנינו. וסיל 

# data[].attributes.body
https://www.freepressjournal.in/viral/from-covid-19-to-russian-rule-over-world-heres-what-bulgarian-mystic-baba-vanga-predicted-for-2022