# data[].attributes.headline
Василь Симоненко "Чари ночі". Вірш читає Тимофій Бойко

# data[].attributes.subject
Василь Симоненко "Чари ночі". Вірш читає Тимофій Бойко

# data[].attributes.body
Лягла на всьому вечірня втома.
Палає місто, мов дивний храм.
І розтинають ніч невагому
Квадратні очі віконних рам.

Ці чари ночі такі знайомі –
Усі підвладні, покірні вам.
О, скільки вікон у кожнім домі!
А там, за ними, – ідилій, драм!

Там заплітають життя тенета,
Там люди б’ються з останніх сил,
Там так знадливо звучать монети
І рве легені отруйний пил.

Там гинуть вчені, митці, поети
Але… й виходять вони звідтіль.

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко "Мій перший вірш написаний в окопі". Вірш читає Евеліна Грязева

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко "Мій перший вірш написаний в окопі". Вірш читає Евеліна Грязева

# data[].attributes.body
Мій перший вірш написаний в окопі,
на тій сипкій од вибухів стіні,
коли згубило зорі в гороскопі
моє дитинство, вбите на війні.

Лилась пожежі вулканічна лава.
Горіла хата. Ніч здавалась днем.
І захлиналась наша переправа
через Дніпро – водою і вогнем.

Гула земля. Сусідський плакав хлопчик.
Хрестилась баба, і кінчався хліб.
Двигтів отой вузесенький окопчик,
де дві сім'ї тулились кілька діб.

О перший біль тих не дитячих вражень,
який він слід на серці залиша!
Як невимовне віршами не скажеш,
чи не німою зробиться душа?!

Це вже було ні зайчиком, ні вовком –
кривавий світ, обвуглена зоря! –
а я писала мало не осколком
великі букви, щойно з букваря, –

той перший віршик, притулившись скраю,
щоб присвітила поночі війна.
Який він був, я вже не пам'ятаю.
Снаряд упав – осипалась стіна.

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко "Очима ти сказав мені люблю". Вірш читає Анастасія Казанська

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко "Очима ти сказав мені люблю". Вірш читає Анастасія Казанська

# data[].attributes.body
Очима ти сказав мені: люблю.
Душа складала свій тяжкий екзамен.
Мов тихий дзвін гірського кришталю,
несказане лишилось несказанним.

Життя ішло, минуло той перон.
гукала тиша рупором вокзальним.
Багато слів написано пером.
Несказане лишилось несказанним.

Світали ночі, вечоріли дні.
Не раз хитнула доля терезами.
Слова як сонце сходили в мені.
Несказане лишилось несказанним.

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко "Страшні слова, коли вони мовчать". Вірш читає Валерія Нехай

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко "Страшні слова, коли вони мовчать". Вірш читає Валерія Нехай

# data[].attributes.body
Страшні слова, коли вони мовчать,
коли вони зненацька причаїлись,
коли не знаєш, з чого їх почать,
бо всі слова були уже чиїмись.

Хтось ними плакав, мучивсь, болів,
із них почав і ними ж і завершив.
Людей мільярди і мільярди слів,
а ти їх маєш вимовити вперше!

Все повторялось: і краса, й потворність.
Усе було: асфальти й спориші.
Поезія — це завжди неповторність,
якийсь безсмертний дотик до душі.

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко "І жах, і кров, і смерть, і відчай, і клекіт хижої орди". Вірш читає Поліна Тимофєєва.

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко "І жах, і кров, і смерть, і відчай, і клекіт хижої орди". Вірш читає Поліна Тимофєєва.

# data[].attributes.body
“І жах, і кров, і смерть, і відчай,
І клекіт хижої орди,
Маленький сірий чоловічок
Накоїв чорної біди.

Це звір огидної породи,
Лох-Несс холодної Неви.
Куди ж ви дивитесь, народи?!
Сьогодні ми,а завтра – ви”.

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко "Страшні слова, коли вони мовчать". Вірш читає Інна Фербей

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко "Страшні слова, коли вони мовчать". Вірш читає Інна Фербей

# data[].attributes.body
Страшні слова, коли вони мовчать,
коли вони зненацька причаїлись,
коли не знаєш, з чого їх почать,
бо всі слова були уже чиїмись.

Хтось ними плакав, мучивсь, болів,
із них почав і ними ж і завершив.
Людей мільярди і мільярди слів,
а ти їх маєш вимовити вперше!

Все повторялось: і краса, й потворність.
Усе було: асфальти й спориші.
Поезія — це завжди неповторність,
якийсь безсмертний дотик до душі.

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко "Крила". Вірш читає Кіра Черняк

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко "Крила". Вірш читає Кіра Черняк

# data[].attributes.body
А й правда, крилатим ґрунту не треба.
Землі немає, то буде небо.
Немає поля, то буде воля.
Немає пари, то будуть хмари.
В цьому, напевно, правда пташина…
А як же людина? А що ж людина?
Живе на землі. Сама не літає.
А крила має. А крила має!
Вони, ті крила, не з пуху-пір'я,
А з правди, чесноти і довір'я.
У кого – з вірності у коханні.
У кого – з вічного поривання.
У кого – з щирості до роботи.
У кого – з щедрості на турботи.
У кого – з пісні, або з надії,
Або з поезії, або з мрії.
Людина нібито не літає…
А крила має. А крила має!

# data[].attributes.headline
Шановні друзі! До вашої уваги записи виступів учасників І туру конкурсу читців української поезії. В І турі беруть участь сім конкурсантів. З вашою допомогою ми зможемо обрати п'ятьох найкращих. Вони продовжать змагання у ІІ та ІІІ турах, які проходитимуть у режимі онлайн у Zoom-конференції через тиждень після підбиття підсумків голосування І туру.

# data[].attributes.subject
Шановні друзі! До вашої уваги записи виступів учасників І туру конкурсу читців української поезії. В І турі беруть участь сім конкурсантів. З вашою допомогою ми зможемо обрати п'ятьох найкращих. Вони продовжать змагання у ІІ та ІІІ турах, які проходитимуть у режимі онлайн у Zoom-конференції через тиждень після підбиття підсумків голосування І туру.

# data[].attributes.headline
Голосування І туру проходитиме до 25 листопада 2022 року.                                           Умови голосування                  

# data[].attributes.subject
Голосування І туру проходитиме до 25 листопада 2022 року.                                           Умови голосування                  

# data[].attributes.body
У нас сім учасників. Уважно і з задоволенням послухайте їх виступи. Поставте оцінки від 1 до 7 (без повторів оцінок). Тим самим ви зробите ранжування виступів за вподобаннями, де 7 балів це найкращій результат.