# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаво про культуру народів Африки

# data[].attributes.attachment_link.description
Підкорення феодальних держав і протодержав Африки і їх культури європейцями не могло перервати стихійного розвитку народної творчості, зокрема прикладної. Племена і народи Африки продовжували творити в різних жанрах скульптури, розпису і орнаменту. Найбільше багатство форм і досконалості було при цьому досягнуто в галузі скульптури. Хоча вона й мала культовий характер, але самою релігією не вичерпувалася. Декоративно-прикладне мистецтво було тісно пов‘язане працею та побутом. Прикрашені лави, табурети, чаші (зокрема вирізьблені кубки з Конго) гребінці, ножі, списи, оброблені шкури тварин втілювали естетичні ідеали людей. Життя людей тісно пов‘язане з природними умовами, тому в Судані різьблений дерев‘яний посуд розставляють на глиняних, часто розписаних підвищеннях (майже, як в Україні розписані печі). В тропічних лісах, де житла дерев‘яні, стіни і стеля вкривалися циновками з складним геометричним плетеним орнаментом. В степах переважають глиняні будови, їх прикрашають різноманітними розписними виступами, косяками, карнизами, а інколи різними стовпами, сволоками тощо. Якщо звернутися власне до скульптури то вона поділяється на три основні жанрові групи: - Перша група - це зображення духів, предків чи певних історичних осіб, а у племен з розвинутою міфологією - й богів. - Друга група - маски, які використовують в обрядах посвячення юнаків і дівчат в члени племені. В цю ж групу входять маски шаманів, танцювальні маски і маски таємних союзів. - Третю групу складає скульптурна різьба. Народи Західної Африки, від Ліберії до гирла Нігера, зберегли традиційне мистецтво бронзового лиття. Мистецтво різьби по дереву, орнаментовки циновок, бісерних вишивок поширено у всіх народів Тропічної Африки, як Західної, так і Східної і Південної. Музика. Одна з особливостей музичних стилів Африки - їх запитально-відповідний характер, який доповнюється форсованою поліритмікою (одночасне звучання різних ритмів, які зливаються в єдине складне ціле). І кожен музикант, танцівник чи слухач має власне місце. Пісенний жанр в африканській музиці - це ситуації, де соліст і хор повторюють речення. При цьому хор часто складається з публіки. Таким чином, виконання музики в африканській культурі і її сприйняття - форма комунікації. Мета - привабити максимальну кількість людей в музичну подію. На відміну від Європи музика в Африці - невід‘ємна частина соціального життя. Зараз навіть демонстрації протесту нагадують карнавал. Музика сприяє взаємодії між людьми і дає їм місце в спільноті. Характерна риса музики - барабани. В кожному племені свої барабани, і кожен має свою «мову». «Мов» у говорячих барабанів, майже стільки ж, скільки мовних діалектів (а їх на території Африки понад 2000). Кожен барабан має свій ритм, створюючи власний музичний стиль. Основні риси. Варто відмітити, що «африканське мистецтво» включає в себе витвори багатьох різних культур, часто ніяк не пов‘язаних між собою проте спробуємо визначити спільні риси: (це стосується Африки південніше Сахари. Північна частина - мусульманська). Головною рисою африканської культури та й мислення в цілому є орієнтація на минуле. Але це минуле не застигле, а постійно присутнє в сучасності (мабуть тому так важко африканцям побудувати сучасне демократичне суспільство без минулих звичаїв та традицій). В центрі уваги митця знаходиться людська фігура. Голова є основним елементом, а тіло лише вказує ознаки статі та татуювання. Абстракція переважає над реалістичністю. Так як головна форма - скульптура то тривимірний простір переважає над двовимірним. Головним у мистецтві є дія, акція (танець, ритуал) тому предмети мистецтва є «рухомими» (маска, під час церемонії), нелінійне масштабування (спотворення пропорцій). Африканське мистецтво існує для повсякденності, оберігаючи від дурного ока чи чужих сил, злих чи добрих (обереги, фетиші). В Африці твори мистецтва складають невід’ємну частину вірувань і належать всій общині. Наприклад, африканські маски бамбара - маски з спокійними обличчями, очі у них закриті. Вони зображали померлих родичів і їх використовували в погребальних обрядах чи на свята. Лякаючи маски, де людські риси поєднуються з рисами звіра. Їх одягали члени таємних товариств. Африканські статуетки, в більшості зображають померлих, чи тварину тотем наприклад статуетка антилопи у народу бамана в Малі. І нарешті, загальними характеристиками творів африканського мистецтва є: сильний, драматичний експресіонізм, відсутність натуралізму і гострі, кутасті форми. Африканський художник ліпить вільні й самостійні маси і отримує символ людини. Все це - ніщо інше, як стилізація, осмислена європейцями лише в мистецтві XX ст.

# data[].attributes.attachment_link.title
ЦІКАВІ ФАКТИ ПРО НАРОДИ АФРИКИ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
південноафриканський політик

Не́льсон Манде́ла ( Нельсон Роліглагла Мандела; афр. Nelson Rolihlahla Mandela; 18 липня 1918, Мвезо, Південно-Африканський Союз - 5 грудня 2013[4][5], Йоганнесбург, Південно-Африканська Республіка) - південноафриканський правозахисник, політик та юрист, президент Південно-Африканської республіки з 1994 по 1999 рік, президент Африканського Національного Конгресу з 1991 по 1997 рік. Національний герой країни[6].

Народився в королівській родині Тембо з коса в Мвезо, регіоні Південної Африки. Вивчав закон в університеті Форт-Гейр та Вітватерсрандському університеті перш ніж почав працювати юристом в Йоганнесбурзі. Нельсон Мандела був першим президентом Південно-Африканської республіки, обраним на повністю демократичних, не сфальсифікованих виборах. Перший темношкірий президент ПАР. До свого президентства був видатним борцем з апартеїдом і лідером Африканського Національного Конгресу (АНК). Був засуджений і ув'язнений за участь у підпільній збройній боротьбі. Збройний опір був останнім дієвим на той час засобом; пізніше Мандела був стійким прибічником мирного шляху.[7] Протягом цього 27-річного ув'язнення, більшість якого проведено в камері на острові Роббен, Мандела став найвідомішою фігурою у боротьбі з південноафриканським апартеїдом. Попри те, що режим апартеїду і прихильна до нього нація вважали Манделу та АНК комуністами і терористами, збройна боротьба була лише невіддільною складовою загальної боротьби з апартеїдом. Зміни в політиці в бік примирення, які Мандела провадив аж до свого звільнення у 1990 році, полегшили мирний перехід до повної демократії у ПАР.

Про своє життя написав автобіографічну книгу "Довгий шлях до свободи" (у 2014 році вийшла українською у "Нашому Форматі").

Мандела був суперечливою постатю, як і його життя. Попри критику засуждуючи його як коммуністичного терориста, він здобув народне визнання за свій активізм. Глобально розглядається, як ікона демократії та соціальної справедливості, здобув більш ніж 250 почесних нагород, враховуючи Нобелівську Премію миру.

Нельсон Мандела в 1937 році[8].

Нельсон Мандела народився у сім'ї Тембу в маленькому селі Мвезо району Умтата[9] - столиці Транскейських територій провінції Кейп Південно-Африканської Республіки. Батько Мандели, Ґадла Генрі Мпаканьїсва, був учасником королівської ради народу Тембу, до чого його готували з дитинства; Мандела теж мав стати королівським радником. Батько Нельсона був помічником у справі здобуття трону Джонґінтабою Даліндіебо, який потім всиновив Манделу після смерті Ґадли. Загалом батько Мандели мав чотирьох дружин і тринадцятьох дітей (чотирьох хлопчиків і дев'ятьох дівчаток). Мандела був сином третьої дружини Ґадли ('третьою' за рангом), Носекені Фенні, в чиєму умці (маєтку) Нельсон провів більшу частину свого дитинства. Його ім'я Роліглагла (Rolihlahla) означає "Той, хто сам собі приносить неприємності".

У семирічному віці Роліхлахла Мандела став першим членом сім'ї, який мав іти до школи. Там учитель-методист дав йому ще одне ім'я, "Нельсон", на честь британського адмірала Гораціо Нельсона. Батько помер від туберкульозу, коли Роліглаглі було дев'ять, і регент, Джонґінтаба, став його покровителем. Мандела відвідував місіонерську школу поряд з палацом регента. Дотримуючись звичаю Тембу, він пройшов обряд посвячення у шістнадцятирічному віці і вступив до інституту Кларкберрі, вивчаючи західну культуру. Перший етап навчання він завершив за два роки замість звичайних трьох.

У дев'ятнадцятирічному віці, у 1937 році, Мандела переїхав до Гілдтауна вчитися у місцевій загальноосвітній школі, яку відвідувало більшість членів королівської родини Тембу, і зацікавився боксом та бігом. Потім він вступив до університету Форт Хейр, де отримав ступінь бакалавра мистецтв. Там Мандела зустрів Олівера Тамбо, і вони стали друзями і колегами на все життя.

Наприкінці першого року навчання Мандела взяв участь у бойкотуванні студентською радою політики університету, і його попросили піти з Форт Хейра. Невдовзі Джонґінтаба оголосив Манделі і Джастісові (власний син регента і спадкоємець трону), що організував для них шлюби. Обидва були з цього незадоволені і, щоб не одружуватися, втекли із розкішного регентського палацу до єдиного можливого місця: Йоганнесбурга. Після свого прибуття туди Мандела влаштувався на роботу охоронця копальні. Та це швидко припинилося, коли роботодавець дізнався, що Мандела був саме тим прийомним сином регента, що втік з дому. Потім він зміг знайти роботу клерка в юридичній фірмі, дякуючи зв'язкам його друга, адвоката Волтера Сісулу. Працюючи, Мандела завершив здобуття ступеня в Університеті Південної Африки (UNISA) дистанційно, після чого почав вивчати право в Вітватерсрандському університеті де він був єдиним чорним, африканським студентом, через що його зневажали. В університеті він здружився з ліберальними та комуністичними європейцями, єврейськими та індійськими студентами, серед них особливо з Джо Слово і Рут Фирст.

Вступив в політичну боротьбу за права чорношкірих, ще навчаючись у коледжі. У 1944, ледве отримавши спеціальність правознавця, брав участь у створенні молодіжної ліги Африканського національного конгресу (АНК). Пізніше, через загострення боротьби, розробив так званий "план М", згідно з яким осередки АНК йшли в підпілля. Був одним з організаторів і керівником збройного крила АНК - "Умконто ве сиво".

З 1948 - національний секретар Молодіжної ліги АНК.

З 1949 - член Національної виконкому АНК.

З 1950 - національний президент Молодіжної ліги АНК.

У 1952 Мандела спільно зі своїм другом Олівером Тамбо відкрив першу юридичну фірму, керовану чорношкірими.

З 1952 року - віце-президент АНК.

У 1956 заарештований, а з 1960 перебував у підпіллі.

У 1961 очолив збройне крило АНК - "Умконто ве сиво", почавши політику саботажу проти уряду. Рік потому Мандела виїхав до Алжиру, де в той час створювалися військові табори для підготовки бійців антиколоніальних рухів з різних країн Африки. Після повернення в ПАР був затриманий за нелегальний виїзд з країни і за підбурювання до протесту.

За організацію актів саботажу і збройного опору владі в 1964 Мандела був арештований і засуджений до довічного ув'язнення у в'язниці на острові-в'язниці Роббен. На суді він заявив, що його судять за прагнення побудувати в Південній Африці демократичне суспільство, де всі раси та народи жили б у мирі та гармонії. Перебуваючи в ув'язненні в окремій камері в'язниці на острові Роббіна поблизу мису Доброї Надії, Мандела здобув світову популярність. На острові він, як і інші ув'язнені примусово працював на вапняковому кар'єрі[10]. Всі ув'язнені були розділені за кольором шкіри, при цьому чорношкірі отримували найменші порції їжі[11]. Політв'язні трималися окремо від звичайних злочинців і користувалися меншим числом привілеїв[12]. За спогадами Мандели, як ув'язнений D-групи він мав право на один візит і один лист протягом шести місяців[13]. Листи часто затримувалися або їх не можна було прочитати через дії тюремних цензорів.

Перебуваючи в ув'язненні, Мандела за кореспонденцією навчався в Лондонському університеті за програмою дистанційного навчання і згодом отримав ступінь бакалавра юридичних наук[14]. У 1981 році його було висунуто на посаду почесного ректора університету, проте він програв принцесі Анні[14].

У березні 1982 року Мандела разом з іншими лідерами АНК (Уолтером Сісулу, Ендрю Млангені) був переведений до в'язниці Полсмур[13]. Імовірно, основною причиною цього стало бажання влади захистити нове покоління чорношкірих активістів, які відбували покарання на острові Роббен, від впливу старих лідерів[15]. Проте, за словами голови Національної партії Кобі Котсі (Kobie Coetsee), метою цього кроку було налагодження контактів між засудженими та південноафриканським урядом[16].

У лютому 1985 року Президент ПАР Пітер Бота запропонував Манделі звільнення в обмін на "беззастережну відмову від насильства як політичної зброї"[17]. Мандела відхилив ініціативу президента, заявивши через свою доньку: "Яку ще свободу мені пропонують, коли народна організація залишається забороненою? Тільки вільні люди можуть вступити в переговори. В'язень не може укладати договори"[16].

В 1988 році Мандела був переведений до в'язниці Віктор-Верстер, де залишався аж до свого звільнення. У цей період було знято багато обмежень, в результаті друзі Мандели, в тому числі Гаррі Шварц, що захищав інтереси Мандели і його прихильників в ході рівонійского судового процесу, отримали право зустрічі з ним[18]. Під час ув'язнення Мандели місцеві та міжнародні ЗМІ чинили істотний тиск на південноафриканську владу, використовуючи у своїх публікаціях гасло "Free Nelson Mandela!"[19].

У лютому 1990 року, після підписання останнім білим президентом ПАР Фредеріком де Клерком наказу про легалізацію АНК та інших рухів проти режиму апартеїду, Мандела виходить на волю.[20][21] 11 лютого 1990 року відбулася трансляція цієї події на весь світ у прямому ефірі.[22]. У день свого звільнення Мандела виступив з промовою перед нацією. Він заявив про зацікавленість у мирному врегулюванні розбіжностей з білим населенням країни, проте дав зрозуміти, що збройна боротьба АНК не підійшла до кінця, коли заявив[23]: "Наше звернення до збройної боротьби в 1960 році, коли було створено військове крило АНК (Умконто ве сізве), було чисто захисним кроком проти насильства з боку режиму апартеїду. Фактори, які зробили необхідним збройну боротьбу, до сих пір існують. У нас немає вибору, окрім того, як продовжити розпочате. Ми сподіваємося, що незабаром буде створено клімат, сприятливий для врегулювання проблем в рамках переговорів, щоб більше не було потреби у збройній боротьбі". Крім того, Мандела заявив, що його головною метою залишається досягнення миру для чорношкірої більшості країни і надання йому права голосу як на загальнонаціональних, так і на місцевих виборах. Став президентом Африканського Національного Конгресу (АНК) у 1991 р.

У квітні 1994 року в Південно-Африканській Республіці відбулися перші демократичні парламентські вибори, де 62 % голосів здобув АНК. 10 травня 1994 Мандела, який очолював АНК, офіційно вступив на посаду Президента ПАР. Він став першим чорношкірим громадянином країни на цій посаді. Лідер Національної партії де Клерк був призначений першим заступником Президента, а Табо Мбекі - другим заступником в уряді національної єдності[24]. Перебуваючи на посаді Президента ПАР з травня 1994 року по червень 1999 року, Мандела домігся міжнародного визнання за свій внесок у досягнення національного та міжнародного примирення. У 1995 році був обраний президентом міжнародної освітньої організації "Коледжі Об'єднаного Світу", основним покликанням якої є навчання і виховання молодих ентузіастів міжнародного руху за об'єднання Світу.[25] У 1996 році під його керівництвом була розроблена і прийнята нова конституція Південно-Африканської республіки.

За роки свого перебування на посаді президента Мандела здійснив ряд важливих соціально-економічних реформ, що мали на меті подолання соціальної та економічної нерівності в Південній Африці. Серед ключових заходів періоду його президентства можна виділити:

Запуск так званої "Програми реконструкції та розвитку", що переслідувала мету фінансування галузі соціально-побутового обслуговування (такі як ЖКГ та охорона здоров'я);

Збільшення на 13 % виплат державної допомоги в 1996/1997 році, ще на 13 % в 1997/1998 році, та ще на 7 % у 1998/1999 році[27];

Введення рівності при виплаті допомоги (зокрема, допомоги по інвалідності, батьківський капітал і пенсії) незалежно від расової приналежності;

Запровадження грошової допомоги на утримання дітей чорношкірих жителів у сільській місцевості[27];

Прийняття в 1996 році Закону про земельну реформу, який захищав права орендарів землі, що проживали і займалися сільським господарством на фермах. За цим законом, орендарі не могли бути позбавлені земельної власності без рішення суду і після досягнення ними 65 років[29];

Прийняття в 1995 році Закону про трудові відносини, який регулював питання трудових відносин на підприємствах, в тому числі шляхи вирішення трудових спорів;

Прийняття в 1997 році Закону про базові умови працевлаштування, спрямованого на захист прав працівників;

Прийняття в 1998 році Закону про рівність при працевлаштуванні, що скасував дискримінацію за расовою ознакою при влаштуванні на роботу;

Підключення більше 3 мільйонів мешканців до телефонної мережі[32];

Реконструкція та будівництво 500 лікарень[32];

Підключення більше 2 мільйонів мешканців до електричної мережі[32];

Будівництво понад 750 000 будинків, в яких заселилися 3 мільйони чоловік[32];

Забезпечення доступу до води 3 мільйонам чоловік[32];

Запровадження обов'язкової освіти для африканських дітей віком 6-14 років[33];

Надання безкоштовного харчування для 3,5-5 мільйонів школярів[34];

Критики звинувачували Манделу в тому, що він мало робив для стримування пандемії ВІЛ/СНІДу у країні: до 1999 року 10% населення Південної Африки були ВІЛ-інфікованими. Пізніше Мандела визнав, що він особисто нехтував цим питанням, почасти через те, що питання, пов'язані із сексом, були табуйованими. Також Манделу критикували за недостатню боротьбу зі злочинністю та корупцією. Крім того, тисячі кваліфікованих білих південноафриканців, щоб уникнути зростаючого рівня злочинності, підвищення податків і впливу позитивної дискримінації чорних у сфері зайнятості, виїхали із ПАР, а замість них прибули мільйони мігрантів з бідніших країн Африки. Мандела закликав південноафриканців прийняти їх як "братів і сестер", хоча громадськість ставилася до них негативно.

Манделу критикували через його близькі відносини з президентом Індонезії Сухарто, чий режим був відповідальний за масові порушення прав людини, за торговельні зв'язки його уряду із Сирією, Кубою та Лівією і особисту дружбу з Кастро і Каддафі.

Після того, як в 1999 Мандела залишив пост президента ПАР, він став активно закликати до повнішого висвітлення проблем ВІЛ і СНІД . За оцінками експертів, в ПАР зараз близько п'яти мільйонів носіїв ВІЛ та хворих на СНІД - більше, ніж в будь-якій іншій країні. Коли Макгахо, старший син Нельсона Мандели, помер від СНІДу, Мандела закликав боротися з поширенням цього смертельного захворювання.

У 1999 Мандела також залишив пост президента міжнародної освітньої організації Коледжі Об'єднаного Світу і став почесним її президентом, яким і залишався до самої смерті у 2013.

Нельсон Мандела був тричі одружений, мав шестеро дітей і більше 20 онуків.

Старша донька - Маказіве, померла у віці дев'яти місяців в 1948 році. Тембекіле, молодший син Мандели, загинув в автокатастрофі. Коли це сталося, влада не дозволила Манделі навіть відвідати його похорон. Старший син - Макгахо Мандела помер від СНІДу в 2005 році у віці 54 років.

На 2012 рік у Мандели залишилися три доньки: одна від першої дружини Евелін, якої не стало 2004 року, і двоє доньок від другої дружини Вінні.

Втретє Нельсон Мандела одружився у 1998 році із вдовою першого президента Мозамбіку Грасою Машел[en] . Таким чином, Граса Машел - єдина жінка у світі, яка була першою леді двох країн.

Правнучка Мандели Зенані загинула в автокатастрофі, що сталась після концерту, присвяченого відкриттю чемпіонату світу з футболу в ПАР 2010 року.

Нельсон Мандела удостоєний більше 250 нагород, нижче наведені деякі з них:

Орден "Плайя Хірон" (Куба, 1984)

Зірка Дружби народів (НДР, 1984)

Міжнародна Ленінська премія миру (1990, останній реципієнт)

Лауреат Нобелівської премії миру (1993, разом з Ф. де Клерком)

Орден Дружби (Росія, 1995)

Орден Заслуг (Велика Британія, 1995)

Кавалер Великого хреста ордена Національного Малі (Малі, 1996)

Кавалер ордена Слона (Данія, 1996)

Орден Нілу (Єгипет, 1997)

Золота медаль Конгресу (США, 1997)

Компаньйон ордена Канади (Канада, 1998)

Кавалер Великого хреста ордена Святого Олафа (Норвегія, 1998)

Орден князя Ярослава Мудрого 1 ступеня (Україна, 1998)

Кавалер Великого хреста ордена Золотого Лева дома Нассау (Нідерланди, 1999)

Орден Мапунгубве в платині 1 ступеня (ПАР, 2002)

Президентська медаль Свободи (США, 2002)

Бальї-кавалер Великого хреста ордена святого Іоанна Єрусалимського (Велика Британія, 2004)

Орден "Стара Планіна" (Болгарія, 2008)

Орден Ацтекського орла (Мексика, 2010)

На честь Мандели названі міський округ Бухта Нельсона Мандели (в якому так само розташований стадіон Нельсон Мандела Бей) і Національний стадіон Уганди. У Кейптауні на честь Мандели названа вулиця. У центрі Лондона встановлено пам'ятник Нельсону Манделі.

Отримавши понад сотню нагород за чотири десятиліття, Мандела завжди був поважним державним діячем, який висловлював свою думку на найголовніші теми. У ПАР він також відомий під іменем Мадіба, почесним титулом, що надається старійшинам роду Мандели. Цей титул зараз вже є майже синонімом до імені "Нельсон Мандела". Багато південноафриканців також шанобливо називають його "мкхулу" (дідусь).
Почесний член понад 50 міжнародних університетів.

Оригінальні назви творів Нельсона Мандели:

У 2009 р. знятий кінофільм "Нескорений" - біографічна драма, заснована на житті Нельсона Мандели.

У 2013 р. знятий кінофільм "Mandela: Long Walk to Freedom" (Велика Британія, ПАР).

1. ↑ Nelson Mandela buried at Qunu ancestral home // BBC News Online - 2013.

2. - 1 - ↑ Mandela N. Long Walk to Freedom: The Autobiography of Nelson MandelaLittle, Brown, 1995. - P. 3. - ISBN 978-0-316-54818-2

3. - 1 - ↑ Mandela N. Long Walk to Freedom: The Autobiography of Nelson MandelaLittle, Brown, 1995. - P. 6. - ISBN 978-0-316-54818-2

4. ↑ BBC: Nelson Mandela, South Africa's first black president, dies aged 95

5. ↑ New York Times: Nelson Mandela, South African Icon of Peaceful Resistance, Is Dead

6. Seal, Graham. Encyclopedia of Folk Heroes. ABC-CLIO, 2001. 347 pages eBook ↑ ISBN 978-1576072165 (англ.)

7. Вищий Суд Преторії: ↑ Заява Нельсона Мандели з лави підсудних на процесі в суді [Архівовано 17 жовтня 1997 у Wayback Machine.], 20 квітня 1964 року

8. ↑ Mandela 1996, pp. 16, 17

9. ↑ South Africa: Celebrating Mandela At 90. AllAfrica.com. 17 липня 2008.

10. ↑ Political prisoner recalls time on Robben Island. The Michigan Daily. 17 жовтня 2002. Архів оригіналу за 3 лютого 2012.

11. ↑ Kathrada, Ahmed; Mandela, Nelson (2004). Memoirs. Zebra. с. 246. ISBN 1868729184.

12. ↑ The Big Read: Nelson Mandela: a living legend. Daily Observer. 25 липня 2008. Архів оригіналу за 3 лютого 2012.

13. Hallengren, Anders. (11 вересня 2001). ↑ Nelson Mandela and the Rainbow of Culture. Nobelprize.org. The Nobel Foundation. Архів оригіналу за 26 серпня 2009.

14. ↑ Sparks, Allister (1994). Tomorrow is Another Country. Struik.

15. Malam, John (2002). ↑ The Release of Nelson Mandela: 11 February 1990. Cherrytree Books. ISBN 1842341030.

16. ↑ 1990: Freedom for Nelson Mandela. BBC. 11 лютого 1990.

17. ↑ Mandela becomes SA's first black president. BBC. 10 травня 1994.

18. ↑ UWC history (англ.)

19. ↑ Democracy and governance review: Mandela's legacy 1994-1999 by Yvonne G. Muthien, Meshack M. Khosa, and Bernard Magubane

20. ↑ The making and unmaking of democracy: lessons from history and world politics by Theodore K. Rabb and Ezra N. Suleiman

И. И. Филатова. Нельсон Ролихлахла Мандела // А. Б. Давидсон (общ. ред.). История Африки в биографиях. - Москва: РГГУ, 2012. - С. 192-207.(рос.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Нельсон Мандела - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
південноафриканський політик Не́льсон Манде́ла ( Нельсон Роліглагла Мандела; афр. Nelson Rolihlahla Mandela; 18 липня 1918, Мвезо, Південно-Африканський Союз - 5 грудня 2013 [4] [5] , Йоганнесбург, Південно-Африканська Республіка) - південноафриканський правозахисник, політик та юрист, президент Південно-Африканської республіки з 1994 по 1999 рік, президент Африканського Національного Конгресу з 1991 по 1997 рік.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Чинуа Ачебе — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Чинуа Ачебе у 2008

# data[].attributes.attachment_link.title
Анжеліка Кіджо - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Міріам Макеба — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
південноафриканська співачка та громадська діячка

# data[].attributes.attachment_link.title
ПАР: 100 цікавих фактів про найпівденнішу країну Африки

# data[].attributes.attachment_link.description
Південно-Африканська республіка, або ПАР є найрозвиненішою країною на Африканському континенті, і до того ж однією з найрізноманітніших з етнічної точки зору.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
країни африки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розповідь про африку

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
африка країни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
африка цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
все про африку

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
африка вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
материк африка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
африка карта

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
африка страны

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
население африки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
населення африки

# data[].attributes.attachment_link.title
Дивовижна Африка: 28 цікавих фактів про спекотний континент

# data[].attributes.attachment_link.description
Африка - це цікавий, дивовижний континент, який зберігає чимало таємниць. Край безмежних саван і жарких пустель, колиска дикої незайманої природи та людства. І якщо вам хочеться щось цікаве

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
обтягнутий шкірою кубковий барабан із Західної Африки

Дже́мбе - західноафриканський барабан у формі кубка з відкритим вузьким низом і широким верхом, на який натягнено мембрану зі шкіри - найчастіше козячої. За формою належить до так званих барабанів у формі кубка, за звукоутворенням - до мембранофонів. Грають на джембе руками. З часу свого "відкриття" для світу він став дуже відомим.

Інші назви

djembe, jembe, jenbe, djbobimbe, jymbe, yembe, jimbay, sanbanyi

Класифікація

ударні, мембранофони

Класифікація Горнбостеля-Закса

211.261.1

Музиканти

Mamady Keïta, Soungalo Coulibaly, Famoudou Konate

Джембе у Вікісховищі

Джембе - традиційний інструмент Малі. Він набув широкого поширення завдяки утворенню в XIII столітті сильної держави Малі, звідки джембе проник на територію всієї Західної Африки - в Сенеґал, Ґвінею, на Берег Слонової Кістки тощо. Проте у світі барабан став відомим лише в 1940-і рр завдяки виступам гурту Les Ballets Africains. У наступні роки інтерес до джембе швидко і сильно зростав; зараз цей інструмент є дуже популярним, його використовують у багатьох музичних колективах.

Навіть сьогодні в деяких віддалених регіонах джембе можуть використовувати для передачі повідомлень на відстані або замість дзвонів, скликаючи людей до церкви.

Джембе виготовляють лише з цілісного шматка дерева. Існує схожий вид барабана, який роблять із клеєних смуг дерева - він називається ашико. Мембрана найчастіше виготовляють із козячої шкіри; трохи рідше трапляється шкура антилопи, зебри, оленя чи корови. Середня висота - близько 60 см, середній діаметр мембрани - 30 см. Силу натягу шкіри регулюють за допомогою мотузки (часто пропущеної через металеві кільця) або ж спеціальними затискачами; корпус іноді прикрашають різьбленням або розписом. Завдяки кубкоподібній формі виникає ефект резонансу Гельмгольца, що забезпечує глибокий і гучний бас.

Існує багато думок про вплив на якість звука твердості порід дерева чи способу обробки шкіри для мембрани. Втім немає даних про якісь об'єктивні дослідження з цього приводу, тож будь-які висновки можуть бути лише відносно правдивими.

Звучання джембе

Грають на джембе двома руками. Основних звуків є три: низький удар (бас), високий (тон) і дзвінкий удар (слеп). Під час гри барабан підвішують спеціальним ременем або кладуть на особливу стійку. Часто на джембе грають сидячи, при чому барабан затискають між ногами. Дехто просто сідає на інструмент, що лежить на землі, проте такий варіант може спричини пошкодження інструмента під тиском ваги людини.

Часто до джембе прикріплюють кесінґ - спеціальні пластини з алюмінію у формі листа. Краї перфоровано і забезпечено кільцями, які побрязкують при грі. Цей аксесуар створює сухий шумовий ефект під час гри.

Гра на джембе вимагає вмілого чергування фокусування і розсіювання сили удару рукою: для високого і низького ударів необхідно вдарити напруженою кистю, для дзвінкого - розслабленою. Традиційні ритми грають долонями; деякі виконавці привносять гру пальцями з використанням перекатів, тертя мембрани, клацань тощо.

Місця удару на долоні:
* дзвінкий
* високий
* басовий.

# data[].attributes.attachment_link.title
Джембе - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
обтягнутий шкірою кубковий барабан із Західної Африки Дже́мбе - західноафриканський барабан у формі кубка з відкритим вузьким низом і широким верхом, на який натягнено мембрану зі шкіри - найчастіше козячої. За формою належить до так званих барабанів у формі кубка, за звукоутворенням - до мембранофонів. Грають на джембе руками.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Сахара — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Саха́ра (араб. الصحراء الكبرى — ес-сакара ель-кубра, «Велика пустеля») — найбільша пустеля світу, розташована у Північній Африці. Площа Сахари становить понад 9 млн км². Назва походить від арабського позначення пустелі (صَحراء), «ṣaḥrā´» (صحراءⓘ)[1][2].

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Сафарі — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Сафарі (суах. safari — подорож) — спочатку мисливські поїздки по Східній Африці. Пізніше поняття сафарі стало застосовуватися і в інших частинах Африки та світу, а його значення суттєво змінилося. Сьогодні слово «сафарі» частіше означає цілком мирні і порівняно недорогі екскурсії в дику природу, на яких фотографують звірів.[1] У деяких країнах розвинулася ціла індустрія сафарі з досвідченими супроводжуючими.

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентація ”Африканські маски” - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Презентація ”Африканські маски” скачати чи переглянути варто, щоб краще підготуватися до уроку та дізнатися які є види масок, для чого їх використовують

# data[].attributes.attachment_link.title
Африка: культура минулого і сьогодення

# data[].attributes.attachment_link.description
Традиційні культури негритянських народів Африки мають свою специфіку, що складається в їхній орієнтації на минуле. Це значить, що традиційне африканське мислення виділяє тільки сьогодення і минуле, яке сприймається зовсім по-іншому, ніж у сучасній європейській культурі

# data[].attributes.attachment_link.title
Mesmerizing African Masquerade Dances to Igbo Traditional Music and Ogene

# data[].attributes.attachment_link.title
Traditional dance and music from Kenya | Cultural Music Kenya

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Все об Африке

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Все об Африке

# data[].attributes.attachment_link.title
Все об Африке

# data[].attributes.attachment_link.description
История, Культура, Традиции, Животные

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Африканські традиційні релігії — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Африканські традиційні релігії, сповідувані приблизно 15% африканців, охоплюють різноманітні дійства, що належать до фетишизму, анімізму, тотемізму, культу предків і культу вождів. Деякі релігійні уявлення є загальними для багатьох африканських етнічних груп, але зазвичай вони унікальні для кожного етносу.

# data[].attributes.attachment_link.title
27.1: Релігійне мистецтво в Африці

# data[].attributes.attachment_link.description
Переконання про духовний світ глибоко закладені в традиційну африканську культуру, але були під сильним впливом християнства та ісламу.