# data[].attributes.location_name
Петриківка, Дніпропетровська область

# data[].attributes.headline
Петриківський розпис – історія і особливості

# data[].attributes.subject
Петриківський розпис – історія і особливості

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Художні джерела виникнення петриківського розпису

Петриківський розпис - це декоративно-прикладне візерункове народне малярство України, яке зародилося в с. Петриківка, що на Дніпропетровщині.

Свою назву петриківський розпис отримав від назви села Петриківка (сьогодні - центр Петриківського району Дніпропетровської області), заснованого 1772 року на березі річки Чаплинка гетьманом Петром Калнишевським.

Художню основу петриківського малярства склали традиції декоративного розпису внутрішніх приміщень селянських хат. Декоративний стінопис був поширений в багатьох регіонах України. На Дніпропетровщині існувала традиція декорувати стіни хат багатим рослинним орнаментом. Особливими художніми якостями відзначалися стінописи в селі Петриківка. Малюнки на стінах хат не були довговічними. Перед великими святами стіни оселі білили і заново наносили нові квіткові орнаменти.

Цим видом декоративно-прикладного мистецтва займалися переважно жінки. В селі були відомі одна-дві народні художниці, які мали особливий хист до малювання. Їх сусіди часто запрошували розмальовувати свої оселі. Так поступово виокремилися спеціалісти, для яких декоративний розпис перетворювався на промисел.

Наступним етапом розвитку декоративного розпису стало виготовлення декоративних композицій на папері (мальовки). Вони імітували стінний розпис і наклеювалися на стіни відповідно до правил оздоблення оселі. Такі мальовки користувалися попитом на місцевих базарах і ярмарках. Село Петриківка було великим торговельним центром, там відбувалися щорічні ярмарки, на яких поміж інших товарів продавалися і декоративні розписи на папері.

Фантазійний світ петриківського візерунку

В петриківському малярстві переважають рослинні мотиви. У рослинному орнаменті зображають різноманітні квіти (айстри, жоржини, троянди, ромашки) та плоди, які поєднують у фантазійні композиції вазонів і кущів. Іноді рослинні візерунки поєднують із зображенням людей, птахів та тварин.

Традиційно для орнаментальних композицій використовували біле тло, проте сьогодні художники часто використовують кольоровий фон. Раніше народні майстри використовували природні фарби (соки і відвари рослин). У ХХ столітті їх поступово витіснили аніліновими барвниками. У повоєнний час поширеними фарбами у петриківському розписі стали гуаш та акварель.

Петриківський розпис у ХХ столітті

Перше фахове дослідження петриківського розпису було здійснене художницею Є. Евенбах у 1911-1913 роках під час експедиції до Катеринославщини. Вже у 1935 році у с. Петриківка була організована дворічна школа з декоративного розпису. Також у цей час багато майстрів переїхали до Києва, де продовжили свою мистецьку діяльність.

У 1958 році було створено цех петриківського розпису на базі швейної фабрики, який почав спеціалізуватися на підлаковому розписі. Довгі роки головним художником цеху, а згодом і фабрики "Дружба" був Федір Панко. Фабрика згодом отримала назву "Петриківський розпис" і проіснувала до 2006 року.

Вже в першій чверті ХХ століття стали відомими широкому загалу імена народних малярів - майстрів петриківського розпису Надії Білокінь, Тетяни Пати, Ярини Пилипенко. Наступне покоління славилося зокрема іменами Федора Панка, Василя Соколенка, Василя Вовка, Віри Павленко, Ніни Турчин. Серед сучасних майстрів відомі Олена Ярмолюк, Наталія Малярчук, Вікторія Тимошенко.

Сучасне життя петриківського орнаменту

Петриківський орнамент став художньою візитівкою Україні. Рослинні петриківські візерунки в різний час використовували для дизайну банківських кредитних карток, в монументальному мистецтві (зокрема в м. Малин створено мурал за петриківськими мотивами), в декорі інтер'єру, в дизайні одягу.

В 2000, 2001, 2013 роках "Укрпошта" випустила серію марок, а в 2016 році Національний Банк України - пам'ятну монету номіналом у 5 гривень, присвячені петриківському декоративному мистецтву.

У 2012 році петриківський розпис внесено до Національного переліку елементів нематеріальної культурної спадщини, а у 2013-му - до Списку Всесвітньої нематеріальної спадщини ЮНЕСКО.

В Петриківці сьогодні діє Центр народного мистецтва "Петриківка", який об'єднує близько 40 відомих майстрів петриківського розпису.

# data[].attributes.attachment_link.title
Петриківський розпис - українське декоративно-орнаментальне малярство XIX - XXI ст.

# data[].attributes.attachment_link.description
Художні джерела виникнення петриківського розпису Петриківський розпис - це декоративно-прикладне візерункове народне малярство України, яке зародилося в с. Петриківка, що на Дніпропетровщині. Малюнок Є. Евенбах Баклага. Н. Коваленко, 2001 р. Свою назву петриківський розпис отримав від назви села Петриківка (сьогодні - центр Петриківського району Дніпропетровської області), заснованого 1772 року на березі річки Чаплинка гетьманом Петром Калнишевським.

# data[].attributes.location_name
Косів, Івано-Франківська область

# data[].attributes.headline
Традиції косівської мальованої кераміки – відгомін віків

# data[].attributes.subject
Традиції косівської мальованої кераміки – відгомін віків

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Автор Ірина Бекетова

# data[].attributes.attachment_link.title
Традиція косівської мальованої кераміки

# data[].attributes.attachment_link.description
Традиції косівської мальованої кераміки – відгомін віків Збережені з кінця XVIII століття традиції косівської мальованої кераміки як невід’ємної частина нематерiальної культурноi спадщини гуцулiв – етнографiчної rрупи українцiв, що здавна проживає на територii Карпат України – мають сьогодні поширення в м. Косів та прилеглих селах Пістинь, Вербовець, Старий Косів, селище міського типу Кутів. Кошак П. (1860-1942) Баклага. Посудина. Поч. ХХ ст. с. Пістинь. 23,8х19. Глина, ангоби, полива. Формування на крузі, гравірування, розпис, глазурування Гончарство в цьому регіоні відоме ще з ХV-ХVІ ст. Упродовж віків від покоління до покоління передавалися традиції, майстерність, творчі особливості. Роль головного осередку народного гончарства у XVIII столітті відігравало с. Пістинь. Традицiя розвивалась також у пiдгiрських центрах: м. Косiв (з селами Монастирське, Москалiвка, Старий Косiв, Смодне, Вербовець), селищі Куги та Старi куги. Тут склалися своя керамічна школа, свій стиль, своя традиція. Сюжетні розписи пістинських майстрів ближче до народного примітиву, а улюблені мотиви орнаменту – трикутники та їхні комбінації, які вкривають стінки посудин і береги мисок. З XIX століття центр гончарства перемістився в м. Косів. Так формувалися впізнавані ознаки косівської кераміки: триколірна гама (жовтий, зелений, коричневий), пов’язана зі сприйняттям природи (сонце, гори, земля); відображення життя гуцулів, їхніх вірувань і традиційного побуту; застосування біблійних сюжетів та зображення святих, церков і дзвіниць. У другій половині XX ст. створюються цехові виробництва. Сьогодні традиція розвивається у двох руслах: дрібне цехове виробництво і приватні творчі майстерні. Що і як виробляли Бахматюк О. (1820-1882). Кахля «Пан та кучер». Друга пол. ХІХ ст. м. Косів. 22,4х19,6. Глина, ангоби, полива. Формування на крузі, гравірування, розпис, глазурування Ковбасинник М. Поставник. 1867. Косів. H-24; Dd-18,6; 7. Глина, ангоби, полива. Формування на крузі, гравірування, розпис, глазурування Бахматюк О. (1820-1882). Кахля «Півень». Сер. ХІХ ст. м. Косів. 22х19,8. Глина, ангоби, полива. Формування на крузі, гравірування, розпис, глазурування Головною рисою гончарства є рукотворність. У тому й полягає унікальність кожного керамічного твору. Більшість виробів гончарі точили на гончарному крузі й виготовляли переважно ужитковий посуд із місцевої сировини – глини темно-сірого кольору, яка при випалюванні давала червоний відтінок. Сформований на гончарному станку чи зліплений виріб злегка підсушували і поливали поверхню «побілкою» (біла глина), яку привозили з центральних та східних областей України. Таку назву глина має тому, що нею підбілювали хату чи піч. «Побілку» (ангоб) розтирали чи мололи в барабанах з водою, довівши до потрібної густини, проціджували, а відтак поливати виріб. Далі посуд підсушували до такого стану, щоб ангоб не прилипав до рук. Так виріб готували до розписування. Технологічні традиції збереглися крізь віки. Асортимент виробів був досить широким: горщики та ринки для приготування їжі; глечики для молока; кухлі та дзбанки, баньки, корчаги, баклаги, куманці та барильця для рідини; пасківники та поставці для випікання пасок; макітри для розтирання маку; миски, банки, горнятка. Основою яскравої декоративної системи гуцульської кераміки на початку XIX століття став ритований розпис. За цією технікою виріб повністю вкривали тонким шаром білої глини, на підсушеному білому тлі писаком гравіювали контур орнаменту, заповнювали його площини коричневим ангобом та перший раз випалювали. Завдяки цьому на білому тлі проглядається сіра глина, утворюючи графічний малюнок. Контррельєфні лінії - рівчаки, які утворює писак, служать для того, щоб під час випалу фарбники не розтікались по черепку. Після цього предмет розмальовували керамічними фарбами жовтого та зеленого кольорів, вкривали поливою і вдруге випалювали. Триколірна гама забарвлення виробів (жовтий, зелений, коричневий) є ознакою косівської кераміки, що пов’язана із сприйняттям природи: жовтий символізує сонце, зелений - карпатські гори, коричневий - землю. Інколи майстри додають до триколірної гами синього кольору. На керамічних виробах особливою ознакою «традиції» є відображення життя гуцулів, їх вірування, традиційний побут (засобами наївного малювання). В оздобленні посуду використовували ще один цікавий засіб – затіки: спрямовані в бік плями зеленої поливи надавали композиції динамізму. Окрім звичайних для всієї України посудних форм, на Прикарпатті виготовляли посудини для вина – дископодібні плесканці, дзбанки для рідини, вузькогорлі баньки для олії, кільцеподібні колачі. Особливою, властивою лише Прикарпаттю керамічною формою є великі свічники для однієї свічки, так звані поставники, які прихожани дарували церкві. Виготовляли також кахлі, на прямокутному просторі яких майстри відображали навколишні події – працю селянина, розваги й свята, панський виїзд, вершників, музик і танцюристів, сцени полювання та різних тварин (олень, лев, ведмідь, півень, риби тощо). Тим самим створювалися своєрідні хроніки місцевого життя. Поширеними на кахлях були сюжети релігійного змісту: церковні споруди, хрести, образи святих. https://www.youtube.com/watch?v=Zs-IeToYuBg Носії традиції. Видатні майстри Пістиня й Косова Цвілик П. (1891-1964). Баран. Підвазонник. 1959. м. Косів. 24,8х26,4х15. Плесканець. 1950-ті. м. Косів. Н-27. Глина, ангоби, полива. Формування на крузі, гравірування, розпис, глазурування Баранюк Й. (1863-1942) Миска. Поч. ХХ ст. м. Косів. H-8; Dd-26,5; 12,5. Глина, ангоби, полива. Формування на крузі, гравірування, розпис, глазурування Вербівська Н. (1929 р.н.) Ваза. 1961. м. Косів. H-34; Dd-13; 13,5. Глина, ангоби, полива. Формування на крузі, гравірування, розпис, глазурування Розвиток кераміки Пістиня пов’язаний з творчістю династії Зінтюків, зокрема Дмитра, роки інтенсивної праці якого припадають на 1840-1865-й. Відомий представник пізньої генерації пістинських майстрів – Петро Кошак (1860-1942). Особливістю творчості визначного майстра косівської кераміки Михайла Баранюка (1834-1902) з Москалівки, присілка Косова, було центрове розташування малюнка, симетрична і врівноважена композиція. Стрункими орнаментальними мотивами вирізняється творчість Йосипа Баранюка (1863-1942), останнього з визначних майстрів Москалівки. Майстер косівської кераміки третьої чверті XIX століття Олекса Бахматюк (1820-1882) збагатив традицію косівської мальованої кераміки новим елементом – так званою бахметіївською квіткою: її серединкою є еліпс, заповнений ільчастим письмом і оточений капанкою. Навколо квітки – ореол – жовта смуга, обмежена зубчастою лінією. Твори Бахматюка експонувались у Відні в 1873 році і Львові у 1877-му. Відвідавши виставку в Коломиї у 1880 році, австрійський імператор Франц-Йосиф І придбав цілу піч роботи майстра. Традиції косівської кераміки продовжили майстри другої половини XX століття: Павлина Цвілик (1891-1964), Вікторія Волощук (1932), Надія Вербівська (1929). Їхні твори виразні як за формою, так і за розписом. Нині традиція розвивається в двох руслах: як дрібне цехове виробництво і приватні творчі майстерні. Серед її відомих носіїв – Оксана Бейсюк, Христина Балагурак, Богдан Бурмич, Іванна Козак-Ділета, Валентина Джуранюк, Уляна Шкром’юк, Марія Гринюк, Василь Стрипко, Михайло Сусак, творча родина Ігоря, Христини та Терези Троць і багато інших цікавих художників. 2015 року косівська мальована кераміка вперше була представлена у Афінах (Греція), де відбулись майстер-класи та виставка робіт родини Троців та наймолодшої учасниці п’ятирічної А. Слави). На Косівщині проводяться щорічні етнічні фестивалі, зокрема «Лудинє-фест» та «Мальований дзбаник», які збирають велику кількість шанувальників керамічного промислу. У 2016 році традиції косівської мальованої кераміки було включено до Національного переліку елементів нематеріальної культурної спадщини України.

# data[].attributes.location_name
Опішня, Полтавська область

# data[].attributes.attachment_caption
Опішнянська кераміка

# data[].attributes.headline
Опішнянська кераміка

# data[].attributes.subject
Опішнянська кераміка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Гончарна столиця" України зі світовою славою

Старовинне козацьке містечко Опішне (Опішня) Зіньківського району Полтавської області називають гончарною столицею України.

Гончарство у найвищому місті Полтавщини, що стоїть на семи горбах, утворених Ворсклою, і пам'ятає битву зі шведами, розвивається впродовж трьох тисячоліть. На початку ХХ століття тут було майже 1000 гончарів. Їхні вироби розходилися по навколишніх селах і далеко від Полтавщини.

Ще наприкінці ХІХ століття до витворів місцевих гончарів почав пильно придивлятися весь цивілізований світ. Їхні вироби колекціонували. Відомі випадки, коли посуд у гончарів забирали ще теплим прямо з горна. На початку ХХ століття російський консул у Лондоні повідомляв Зіньківській повітовій земській управі про велику популярність опішнянської кераміки в Англії й буквально благав збільшити її постачання на європейські ринки. Найбільші музеї Російської імперії, країн Європи та Америки відряджали спеціальні експедиції до Опішного з метою формування власних колекцій. У 1894 році в Опішному відкрито першу в Лівобережній Україні земську зразкову гончарну майстерню, що стала до сьогодні єдиним осередком розвитку гончарного шкільництва в Україні.

Що і як виробляли

Опішнянські глиняні вироби

Традиційно виготовляють у Опішні повсякденну, а також різноманітну святкову кераміку. Це і поливаний мальований посуд (горщики, глечики, миски, дзбанки, куманці, барильця, баклаги), і посуд, розписаний у техніці ріжкування або фляндрівки, переважно рослинним орнаментом, і фігурний декоративний посуд скульптурного характеру зі стилізованим зображенням тварин (леви, барани, бики, коники, півні).

Особливими є вироби, зліплені із гончарних деталей та розписані чи оздоблені фактурним ліпним декором і кольоровими поливами. Найрізноманітнішими є дитячі глиняні іграшки (кізочки, рибки, круторогі баранчики, відгодовані свинки, гривасті леви, півники, коники, іграшки-пищики) та дрібна скульптура, ліплена від руки.

Серед покладів багатьох керамічних глин місцеві майстри використовують глину сірого кольору, яка після випалювання стає світло-жовтою. Після ліплення глина майже тиждень висихає в природних умовах. Потім відбувається процес випалювання, обробки глазурями чи розмальовування - і знов випалювання. Виготовляють виріб не менше 30-40 днів.

Хто і як оздоблював кераміку

Опішнянський посуд вирізняється тонкостінністю, дво-трикольоровим розписом у вигляді кривулин, рисочок, крапочок, а також рослинних орнаментів - квітами, листям, ягодами, віночками. Відома місцева техніка розпису - фляндрівка. Колірна гама таких орнаментів - сполучення білого, червоного, зеленого, коричневого кольорів із невеликою кількістю чорного. По-особливому розписують тут іграшки: це "гілка" на спині тварини, "кривулька з накапуванням" по обох боках, а також "сонце" на грудях тварин. Такий розпис - візитівка місцевої іграшки.

Опішнянський розпис - це здебільшого контурний рослинний орнамент: квіти, ґрона, колоски, гілки у вигляді букетів і віночків. Розпис виконують ангобом, а потім виріб покривається поливою. Традиційна ж опішнянська кераміка часто була нефарбована або в натуральних тонах глини.

Серед гончарів були і чоловіки, і жінки. А також майстри, які займалися більше розписом кераміки - жінки-малювальниці. Найбільш знані сьогодні гончарі - Михайло Китриш, Василь Омеляненко, династія Пошивайлів. А почалася опішнянська кераміка з імен майстрів Федора Чирвенка, Івана Гончаря, Івана Гладиревського, Юхима Резника.

"Я думав, що побачу глину, а побачив народ"

Найбільший музей гончарства в Україні в Опішному (фото 13) вразив посла Польщі в Україні Єжи Бару (1999 рік) своїми майстрами та живою, глибинною народною традицією. Заснований музей у 1986 році, а з 2001-го - це Національний музей-заповідник українського гончарства. У його складі працюють Інститут керамології, Центр дослідження українського гончарства, Національний архів українського гончарства, гончарська книгозбірня України, меморіальні садиби майстрів О. Селюченко та Пошивайлів, державна спеціалізована художня школа-інтернат "Колегіум мистецтв у Опішному". На подвір'ї музею розкинувся гончарський етнопарк - галерея монументальної й садово-паркової глиняної скульптури. Їхні автори - митці з різних міст України, переможці всеукраїнських гончарських фестивалів, що проводяться в Опішному.

У лютому 2018 року опішнянську кераміку було включено до Національного переліку елементів нематеріальної культурної спадщини, що передбачає здійснення заходів з її охорони Національним музеєм-заповідником українського гончарства та приватним підприємством "Гончарний круг".

# data[].attributes.attachment_link.title
Опішнянська кераміка

# data[].attributes.attachment_link.description
"Гончарна столиця" України зі світовою славою Старовинне козацьке містечко Опішне (Опішня) Зіньківського району Полтавської області називають гончарною столицею України. Гончарський етнопарк Національний музей-заповідник українського гончарства. Опішня, Полтавська обл. Гончарство у найвищому місті Полтавщини, що стоїть на семи горбах, утворених Ворсклою, і пам'ятає битву зі шведами, розвивається впродовж трьох тисячоліть.

# data[].attributes.location_name
Бубнівка, Вінницька область

# data[].attributes.headline
 Бубнівська кераміка

# data[].attributes.subject
 Бубнівська кераміка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Осередок гончарства на Вінниччині

Два сусідніх села на Вінниччині - Бубнівка й Новоселівка Гайсинського району - відомі далеко за межами України як осередки гончарства. Їхню давню спеціалізацію засвідчує й колишня назва Новоселівки - Гончарівка. Села розташовані на протилежних берегах річки Соб, лівої притоки Південного Бугу, що впадає в Чорне море.

Гончарний промисел існував тут з ХVІІ століття. За наказом графа Станіслава Потоцького, власника цих земель, з Умані у село було завезено близько 30 гончарів. Історичним осередком бубнівської кераміки вважають село Бубнівка. Першими бубнівськими майстрами були Арехта Гончар і його син Семен. "Батьком" бубнівського гончарного мистецтва вважають Андрія Гончара (1823-1926), який юнаком втік від поміщика в Гайсин і у тамтешнього гончара Сили Жерденівського опанував технологію підполив'яного розпису. Майстерність Андрія Гончара вразила місцевих бубнівських гончарів красою візерунку і переливами досі небачених барв. Нова естетика гончарних виробів сподобалася і споживачам продукції. Вироби бубнівських гончарів продавалися на сільських, містечкових та міських ярмарках і таким чином розповсюджувалися в селах навколо Гайсина, Тульчина, Старого Ладижина, Немирова, Брацлава, Тростянця і багатьох інших міст і містечок Поділля

Світова слава Бубнівки

Наступні покоління майстрів вносили свої індивідуальні впливи і новації в орнаментику бубнівського розпису, розвиваючи і збагачуючи її. Традиція орнаментального розпису бубнівської кераміки сформувалася в середині ХІХ століття завдяки гончару Агафону Герасименку та його синам Якиму і Якову. Бубнівчани переповідають, що Агафон за кілька прийомів робив такий посуд, що туди могла поміститися дитина. А брати Яким і Яків Герасименки стали найвідомішими гончарами Бубнівки за всю її історію. Вони працювали завжди разом − один творив форму виробу на гончарному крузі, а другий її розписував.

Таке виготовлення гончарних виробів було властиве й іншим родинам. Чоловіки виготовляли форму, а розписували переважно жінки.

У 1920-х роках членами осередку були 28 гончарських родин, тоді тут і відбувався розквіт гончарства. Передача гончарних знань і умінь бубнівськими майстрами відбувалася в домашніх умовах під час безпосереднього виготовлення гончарних виробів. Учень вчився майстерності, споглядаючи роботу майстра, після чого починав наслідувати його дії. В процесі навчання майстер давав учневі поради та демонстрував прийоми роботи на гончарному крузі. Успіх і тривалість навчання залежали від здібностей учня та його зусиль, затрачених на опанування навиків і прийомів гончарування. У 1935 році братів Герасименків запросили в Києво-Печерську лавру, де була створена творча майстерня. Через два роки їхні вироби потрапили на Всеукраїнську виставку і почали мандрувати світом, побували в Монреалі, Москві, Парижі, Лондоні, Нью-Йорку.

Що виготовляли та як розписували

Місцеві гончарі традиційно виготовляли горщики, баньки, гладущики, великі горшки "для оказій", миски; іграшки - "баранчики" (фото виробів з фондів ВОЦНТ), "коники", "півники", "гусочки", "баришні", "москалі". Характерні для бубнівської кераміки ліплені фігурки тварин і пташок на покришках дзбанків, ринок. В ангобному розписі бубнівської мальованої кераміки, крім смуг, цяток, рисок, "кривульок", концентричних ліній, рядів крапочок, є також рослинні мотиви (квіти, "сосонки", гілочки, "косиці").

Особливо славилися бубнівські миски й тарелі коричневої поливи, прикрашені квітковими орнаментами з гронами винограду. Жовтогарячі керамічні вироби орнаментувалися переважно темно-зеленим, коричневим, білим, рідше блакитним і сірим кольорами. Використовувались техніки ріжкування та фляндрівки. Раніше для нанесення кольору на виріб використовували коров'ячий ріг, а зараз користуються звичайною аптечною резиновою грушею. Бубнівські майстри застосовують також допоміжні підручні інструменти, як от, шматок тоненького дроту, яким творять "фляндрівку"; пір'їну курячу чи гусячу, щоб намалювати "косичку" чи "квітку" та інше. Сам же розпис робиться колючкою з гілки акації. В результаті творчої фантазії майстра і поєднання його найпростіших технічних засобів і прийомів, розпис має неповторну і розмаїту декоративну красу, вишуканість і багатство графічних форм.

Секрети технології

Для розвитку гончарного виробництва на Поділлі, як і в інших регіонах України, важливою умовою була наявність сировини, зокрема глею - шару глини з відповідною структурною властивістю - і палива. Фарби для керамічного розписування мисок, полумисків і поставців гончарі виготовляли власноручно. Палітра розпису складається з білої, чорної, зеленої та червоної фарб. Біла виготовляється з каолінових глин місцевих родовищ; червона - з особливої глини, яка в середовищі гончарів іменується "червінь" і добувається також в місцевих родовищах; зелена виготовляється за особливою технологією із перепаленої міді; чорна - за подібною технологією із перепаленого заліза. Прозору поливу в минулому майстри виготовляли із перепаленого свинцю, нині користуються готовою поливою промислового виробництва. Для приготування фарб і доведення їх до відповідної консистенції майстри застосовували ручні жорна архаїчної конструкції. Сучасні бубнівські майстри користуються керамічними фарбами і поливами традиційного ручного і промислового виробництва. Для формування гончарного виробу бубнівські майстри використовують традиційний ножний гончарний круг власного виробництва. В сучасних умовах зрідка використовують гончарний круг з електроприводом. Випалювання виробів традиційно здійснювали у власноруч збудованому гончарному горні (піч особливої конструкції з двома камерами), але нині частіше застосовують муфельні електропечі.

Бубнівка сьогодні

Побачити експозицію бубнівської кераміки можна на обласних, регіональних, всеукраїнських виставках, пленерах, а також у Музеї-садибі братів Герасименків у с. Новоселівка Гайсинського району Вінницької області. Нині бубнівськими гончарами − майстрами унікальної традиції орнаментального розпису бубнівської кераміки є лише чотири жінки пенсійного віку: заслужені майстрині народної творчості Фросина Міщенко (1926, племінниця гончарів - братів Герасименків) та Тетяна Шпак (1947), гончарі Валентина Живко (1950) та Тетяна Дмитренко (1957). Декілька тисяч їхніх виробів побутують не тільки в Україні, а й у Канаді, Чехії, Словаччині, Туреччині, Китаї тощо. Але поряд зі славою майстрів-керамістів гостро постає проблема продовження традиції бубнівського гончарного розпису молодими послідовниками. Керамічні студії і гуртки діють в сільській щколі в Бубнівці, в культосвітньому училищі в Тульчині, в міському палаці дітей та юнацтва ім. Лялі Ратушної у Вінниці, дитячі гуртки в школах Ладижина, Літина, Гайсина і ін. місцях, охоплюючи дітей початкового шкільного віку, молодь і дорослих.

В травні 2018 року традицію орнаментального розпису бубнівської кераміки було включено до Національного переліку елементів нематеріальної культурної спадщини України, що передбачає здійснення заходів з її охорони Вінницьким ОЦНТ та Вінницьким осередком Національної спілки майстрів народного мистецтва України.
Мистецтво одного села. Бубнівська кераміка с. Новоселівка Гайсинський район. Інтерв'ю з заслуженими майстринями народної творчості Фросиною Міщенко та Тетяною Шпак. Майстер-клас гончарства від Фросини Міщенко. Екскурсія бубнівським музеєм гончарства.
Відео знято за підтримки Вінницького обласного центру народної творчості

# data[].attributes.attachment_link.title
Традиція орнаментального розпису бубнівської кераміки

# data[].attributes.attachment_link.description
Осередок гончарства на Вінниччині Миски майстрині Валентини Живко Два сусідніх села на Вінниччині - Бубнівка й Новоселівка Гайсинського району - відомі далеко за межами України як осередки гончарства. Їхню давню спеціалізацію засвідчує й колишня назва Новоселівки - Гончарівка. Села розташовані на протилежних берегах річки Соб, лівої притоки Південного Бугу, що впадає в Чорне море.

# data[].attributes.location_name
Яворів, Львівська область

# data[].attributes.headline
Яворівська спадщина

# data[].attributes.subject
Яворівська спадщина

# data[].attributes.body
https://news.blog.net.ua/2024/06/yavorivska-spadshchyna-narodnyy-rozpys-zabavka-vyshyvka-pyrih/

# data[].attributes.location_name
Васильків, Київська область

# data[].attributes.headline
Васильківська майоліка: як створювали легендарну кераміку і чому вона така особлива

# data[].attributes.subject
Васильківська майоліка: як створювали легендарну кераміку і чому вона така особлива

# data[].attributes.body
Феномен українського мистецтва — васильківська майоліка. Секрети унікальної кераміки та історія цілого покоління майстрів, які віддані своїй справі попри все. Ви будете вражені.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Васильківська майоліка: як створювали легендарну кераміку і чому вона така особлива