# data[].attributes.headline
                                                                                                        Előzmények

# data[].attributes.subject
                                                                                                        Előzmények

# data[].attributes.body
Az első világháború alatt a hátországban élő emberek mindennapjai jelentős változásokon mentek keresztül. Bár nem voltak közvetlenül a fronton, a háborús gazdasági, társadalmi és politikai hatások minden területet érintettek. Ezek a változások különösen az élelmiszerellátásra, a foglalkoztatásra és az egyéb hétköznapi tevékenységekre voltak kihatással.

A háború hatására a munkapiac jelentős átalakuláson ment keresztül. Mivel a férfiak többsége a fronton harcolt, a nők és gyermekek szerepe a munkaerőpiacon megnövekedett. A nők sok helyen a hagyományosan férfiak által végzett munkákba is bekapcsolódtak: a gyárakban, a hadiszer gyártó üzemekben, mezőgazdaságban és sok egyéb iparágban.

A háborús ipar, különösen a hadiipar és az élelmiszeripar, fokozott keresletet mutatott a munkások iránt, így az ipari munkahelyek száma növekedett. Ugyanakkor a háborúval járó munkaerőhiány és a túlterheltség miatt a munkakörülmények romlottak, és a munkások életkörülményei is sok esetben súlyosbodtak.

A háború után számos országban a női munkavállalás és a nők társadalmi szerepe tartósan változott meg, és a háború hatásai a feminizmus irányvonalát is megerősítették.

A háborús élelmiszerhiány, a munkaerőpiaci változások és a napi megélhetési nehézségek mind hozzájárultak ahhoz, hogy a mindennapokban jelentős alkalmazkodásra és változásokra volt szükség. A háború végével a társadalom és a gazdaság is átalakult, és sok esetben a háborús időszakban szerzett tapasztalatok hosszú távon formálták a polgári életet és a társadalmi struktúrákat.

# data[].attributes.body
A hagyományos női szerepek (családanya, feleség, „házi tücsök”) visszavonhatatlanul átstrukturálódtak a háborús évek alatt. A férfiak hadba vonulásával családok maradtak bevételi forrás nélkül, a hadsegély (ezt a bevonulók otthon maradt családtagjai kapták) nem fedezte a napi megélhetés költségeit – ráadásul ezt az összeget is több hónapos késéssel vehették kézhez. Vidéken elsősorban a mezőgazdaságból, a városokban pedig főként az iparból és a szolgáltatásokból hiányzott a megfelelő létszámú munkaerő. A Nőmunkás, a szociáldemokrata nők lapja már 1914 augusztusában arról cikkezett, hogy a frontra vitt utcaseprőket női munkaerővel pótolta a főváros köztisztasági hivatala. Szükség is volt a munkájukra, hiszen az itt dolgozók 60%-a bevonult, a munka viszont az utcán táborozó, frontra induló katonák miatt csaknem a duplájára nőtt. A nőkkel – mintha soha nem lett volna takarítószerszám a kezükben – próbaseprést végeztettek a Józsefvárosban. Aki megfelelt, azt 2,5 koronáért (napibér) alkalmazták. (A férfiak ugyanezért a munkáért 3 korona napibért kaptak). A női munkások száma már közvetlenül a hadüzenet után radikálisan megugrott – a munkaadók egy része a női családtagokkal kívánta pótolni bevonult alkalmazottait.

# data[].attributes.body
Az első huszon-egynéhány kalauznő 1915 áprilisában állt munkába a földalattin és a villamosokon. Alig telt el pár hét, és a korszak haladó szellemiségű magyar feminista lapja, A Nő máris felemelte szavát, hogy a kalauznők sokkal kevesebb pénzt kapnak, mint amennyi a férfiaknak járt ugyanezért, ám ez nem hatott meg senkit.

A feminista lap szerint „A háborús világ csendéletéhez tartozik a női kalauzok szapulása. A pesti publikum egy részének nincs jobb dolga, mint szakaszjegye ellenében kikémlelni: jobb-e, ügyesebb-e, mint néhai kollegája, a férfi? Szép-e, csinos-e, talán még művelt, disztingvált, esetleg vagyonos is?” A lap szerint az sem volt ritka, hogy a férfi kollégák vagy az utasok „fogdosták össze a hölgyeket felsegítés címén”. Olyan eset is előfordult, hogy az egyik nagykörúti villamoson egy feleség kalapáccsal verte fejbe az egyik kalauznőt féltékenységből, mert a férje túl sokat udvarolt neki.

# data[].attributes.body
A II. világháború előtt a kalauz munkáját tisztelet vagy éppen félsz övezte - anyagi helyzettől függően. Egyszerűen "tudomásul volt véve", hogy ezt is elvégzi valaki, ám senkinek nem jutott volna az eszébe, hogy hőst faragjon a jegyvizsgálóból. Nem így 1950-ben, amikor a szocreál képzőművészet aktuális üdvöskéje, Felekiné Gáspár Anni gondolt egy merészet, és vászonra álmodta az egyik villamos-vasúti alkalmazottként dolgozó hölgy egész alakos képét. A Füttyös kalauznő címet viselő alkotáson a lelkes munkaerő a startra koncentrál. Indulhat az egyébként meglehetősen régimódi jármű a boldog jövő felé, ha nem is fénysebességgel.

A festmény igen sikeres darabbá vált. Olyannyira, hogy több másolat készült róla, sőt a korabeli magyar festészet egyik emblematikus darabjává vált. És miután az egyik leghíresebb szocreál festmény hősnője lett a villamoson szolgálatot teljesítő "füttyös elvtársnő", úgy tűnt. aki erre a pályára lép, fényes karrier előtt áll.

Mind erre ráerősített, hogy az FVV üzemi lapjának, a Szárnyaskeréknek levelezési rovatát is egy bizonyos Füttyös Kati szerkesztette. A csupán grafikus formában létező figurát minden bizonnyal a festmény ihlette, ám a rajz "beszélt": az olvasók hozzá fordulhattak ügyes-bajos dolgaikkal. Igaz, hogy a korszak atmoszférájának megfelelően a Katinak írt levelek jelentős része nagyjából a feljelentés kategóriájába tartozott, de a képzelet szülte "rovatvezető" derűvel és optimizmussal igyekezett elsimítani a problémákat.

# data[].attributes.body
Az akkori újságokban kezdtek cikkezni a kérdésről: állhat-e a teljes munkaidőben, akár 12 órát meghaladóan egy női kalauz? 1915. október elején a Népszava határozottan kiállt a kalauzok mellett, pontosabban gyors intézkedést követelt a munkavállalók érdekében: „Ülőhelyet a villamoskalauzoknak!” A szociáldemokrata újság ezt nemcsak a „gyermeket világra hozó” női szervezet védelme érdekében, hanem a munka és a munkás becsülete miatt is fontos ügynek tartotta.

A Népszava-cikkre azonnal válasz érkezett az egyik magántulajdonú villamostársaság igazgatójától. Ebből kiderült, hogy a vállalatnál már a nők tömeges alkalmazásakor, 1915 nyarán felmerült e probléma, amit kísérletképpen külön a kalauznők pihenésére szolgáló ülőkék felszerelésével kívántak megoldani. Ehhez a kereskedelemügyi minisztérium hozzájárulása kellett, és így akadt el az ügy hónapokra a bürokrácia útvesztőiben. A nyilvánosság azonban pozitív hatást gyakorolt az ügyintézés gyorsaságára, legalábbis pár nappal az első cikk után már megvolt az engedély, és így elindulhatott a kísérlet, ahogy arról hivatalos közlemény is született.

A felszerelt lehajtható üléseket az 1950-es évektől az ülőkalauzi rendszer váltotta: a kalauzt egy kis pult mögé ültették, így nem kellett átfurakodnia a tömött járművön. Az ülőkalauz-rendszert azonban csak azokon a járműveken lehetett bevezetni, ahol arra elég hely volt. Természetesen az ülőkalauz-rendszernél csak egy ajtónál lehetett felszállni, ott, ahol a kalauz ült. Az ülőkalauzi rendszer 1969-ig működött, amikor munkaerőhiány miatt megszüntették.

# data[].attributes.body
Ha annyira érdekli, Terézia vagyok! És van rajtam...

Köszönjük a figyelmet! :)