# data[].attributes.body
Читати повністю

# data[].attributes.headline
"Незакінчені речення

# data[].attributes.body
"Незакінчені речення"

# data[].attributes.attachment_link.title
Незакінчені речення 

# data[].attributes.attachment_link.description
Повторення вивченого про життя та творчість Ліни Костенко. 
Продовжіть речення.

# data[].attributes.headline
За жанром – історичний роман у віршах, у якому ліризована оповідь розгортається у певній віршовій формі; у романі на національному ґрунті порушено важливі суспільні та філософські проблеми.

# data[].attributes.subject
За жанром – історичний роман у віршах, у якому ліризована оповідь розгортається у певній віршовій формі; у романі на національному ґрунті порушено важливі суспільні та філософські проблеми.

# data[].attributes.headline
Роман – великий епічний твір, у якому зображується всебічна картина життя великої кількості людей у певний період часу або цілого людського життя, одна з великих форм епічного роду літератури. 

# data[].attributes.subject
Роман – великий епічний твір, у якому зображується всебічна картина життя великої кількості людей у певний період часу або цілого людського життя, одна з великих форм епічного роду літератури. 

# data[].attributes.headline
Роман у віршах – відрізняється від поеми значно ширшим зображенням дійсності, характери окреслені виразно і багатогранно; різновид змішаного жанру, якому властиві багато проблемність, поєднання епічних принципів розповіді з суб’єктивним началом, притаманним ліричним творам; дія в ньому, як правило, концентрується навколо долі одного чи кількох головних героїв. 

# data[].attributes.subject
Роман у віршах – відрізняється від поеми значно ширшим зображенням дійсності, характери окреслені виразно і багатогранно; різновид змішаного жанру, якому властиві багато проблемність, поєднання епічних принципів розповіді з суб’єктивним началом, притаманним ліричним творам; дія в ньому, як правило, концентрується навколо долі одного чи кількох головних героїв. 

# data[].attributes.headline
Група 1.Фольклорна основа твору

# data[].attributes.subject
Група 1.Фольклорна основа твору

# data[].attributes.body
Про те, що це не видумана, а реальна постать, свідчив ще знавець літератури й фольклору М.Владіміров, а О.Шкляревський написав і опублікував у 1877 році в журналі «Пчела» в Петербурзі розвідку-нарис. Деякі легенди й свідчення дають можливість приблизно визначити роком народження Чураївни 1625. Вважають, що Маруся була дочкою козацького старшини, урядника полтавського добровільного козачого полку Гордія і полтавської трудівниці Горпини. Під час сварки з шляхтичем, який довго і підло знущався над людьми, не минав нагоди довести українцям, що вони «бидло», батько Марусі вихопив шаблю, вбив напасника, а сам врятувався від несправедливого польського суду, який би навіть не став розбиратися, хто був винен, тим, що втік на Запорізьку Січ і пристав до нереєстрового козацтва. Під час козацько-селянського повстання у битві під Кумейками у 1637 році Гордій Чурай разом з і гетьманом Павлюком потрапив у полон до польського гетьмана Потоцького і був страчений у Варшаві як один з лідерів визвольної боротьби.

Маючи чудовий голос і ліричну душу (дівчині приписують понад двадцять народних пісень), Маруся кохала козацького сина Гриця Бобренка. Фольклорист О. Шкляревський описав портрет Марусі Чурай, який висів на стіні у діда відомого українського письменника Г. Квітки-Основ’яненка і нібито був змальований з натури: «Маруся була справжня красуня і в суто малоросійському стилі: дрібненька (тобто, невелика на зріст, трохи худорлявенька, мініатюрно складена), струнка, як струна, з маленьким, але рельєфно окресленим під тонкою білою вишитою сорочкою бюстиком, з маленькими ручками і ніженьками, з привітним виразом ласкавого, матового кольору, засмаглого личка, на якому виступав рум’янець, з карими очима та густими бровами і довгими віями... Голівку дівчини покривало розкішне, чорне як смола, волосся, заплетене ззаду в густу широку косу до колін. Чарівність дівчини довершував маленький ротик з білими, як перламутр, зубками і, мов червоний мак, рожевими губками... Але при цьому у Марусі було круте, трохи випукле гладеньке, сухе чоло і трохи дугоподібний, енергійний, з горбинкою ніс». На основі цього опису свою картину намалював художник Самусєв. Прекрасний портрет Марусі Чурай створила також українська художниця Ф. Матвієнко. Співачка намальована в пишному національному одязі на тлі розкішної української природи, серед квітів і червоних кетягів калини, над якими літають пташки.

Деякий час Маруся і Гриць зустрічалися й щиро любилися. Проте заради багатства й за підказкою матері вдовин син посватав дочку осавули Вишняка Галю. З розпачу й образи Маруся отруїла Гриця, а у своєму злочині під час похорону призналася словами пісні «Ой не ходи, Грицю...» . Безперечно, якщо таке відбулося дійсно, судова справа мусила бути зафіксована в архівних документах, але вони не збереглися через пожежу у Полтаві в 1658 році, коли місто згоріло дощенту. У радянські часи Іван Хоменко, розшукуючи матеріал для свого твору «Маруся Чурай», знайшов у бібліотеці АН УРСР цікавий документ – текст вироку полтавській піснетворці.

У нарисі про Чураївну О. Шкляревський підкреслює, що коли у день страти Марусі на майдані зібрався великий натовп і два кати витягли на поміст майже непритомну дівчину. Іван Іскра на коні прорвався до місця страти і встиг вручити універсал Б. Хмельницького, яким гетьман відмінив вирок полтавського суду й дарував життя відомій співачці.

# data[].attributes.headline
Народна пісня "Ой не

# data[].attributes.body
Народна пісня "Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці».

# data[].attributes.headline
Група 3. Тема та проблематика твору

# data[].attributes.subject
Група 3. Тема та проблематика твору

# data[].attributes.body
Тема:

зображення нещасливого кохання Марусі Чурай і Грицька Бобренка в поєднанні з історичними подіями XVII ст.

Ідея:

непереможність особистості з багатим духовним світом і українського народу, глибока віра в їх духовну силу, в безсмертя мистецтва.

Серед порушених у творі проблем:

таїна, сила й незбагненна, часто безжальна логіка любові;

фатальне зіткнення духовного й матеріального, піднесеного й приземленого в людському житті;

доля як наслідок вибору між цими цінностями;

шляхетність і вірність як шлях порятунку, пристосуванство й зрада як шлях до загибелі;

творець і суспільство, нелегка, але висока місія митця в історії свого народу;

славна й трагічна боротьба народу за свою державність.

Така широка проблематика роману й зумовила необхідність ускладненої, «багатоярусної» композиції.

В основі твору — дві наскрізні взаємопов’язані сюжетні лінії: доля Марусі й доля України. Вони прочитуються не лише в конкретно-історичній площині, а й у понадчасовій: Маруся — неповторна, одухотворена, творча особистість, яку намагається поглинути дріб’язковий, егоїстичний, безжальний буденний світ; Україна — сильна й прекрасна країна, яка протягом століть прагне здобути свободу, державність, але цьому заважають інтриги сусідів і підступність своїх перевертнів.

# data[].attributes.headline
Група 4. Жанр, сюжет і композиція твору

# data[].attributes.subject
Група 4. Жанр, сюжет і композиція твору

# data[].attributes.body
Жанр: історичний роман у віршах.
Дві сюжетні лінії, які переплітаються, — особиста (Маруся-Грицько) й історична (боротьба українського народу проти загарбницької політики польської шляхти).
Роман складається з дев’яти різних за обсягом розділів.

I розділ «Якби знайшлась неопалима книга».
Дощенту знищена пожежею Полтава 1658 р. Суд над Марусею, яку звинувачено в отруєнні коханого Грицька Бобренка. На захист Марусі стають козаки — полковник Мартин Пушкар та Іван Іскра. Марусі виносять смертний вирок.

II розділ «Полтавський полк виходить на зорі».
Полтавський полк на зорі вирушає в похід боронити волю свого народу.

III розділ «Сповідь».
Маруся перебуває у в’язниці, вона згадує дитинство, батьків, родинні стосунки; дитинство Гриця, його батьків і їхні сімейні стосунки; далі постає історія кохання Марусі й Гриця і його зрада з Галею Вишняківною. У кінці розділу (він найбільший у творі, центральний) Марусю виводять на страту.

IV розділ «Гінець до гетьмана».
Іван Іскра мчить до гетьмана Богдана Хмельницького, щоб сповістити про суд над Марусею. Гетьман своїм універсалом скасовує смертний вирок Марусі.

V розділ «Страта».
Марусю виводять на площу для страти, де зібралася чи не вся Полтава, люди по-різному висловлюються щодо Марусиної трагедії. В останній момент перед стратою на площу вривається Іван Іскра з добутим універсалом, у якому наказано скасувати вирок з огляду на пісенний талант Марусі і героїзм її батька Гордія, якого як оборонця України було покарано на горло у Варшаві.

VI розділ «Проща».
Маруся вирушає на прощу до Києва і по дорозі знайомиться з мандрівним дяком-філософом, який розповідає їй про Якова Остряницю, Северина Наливайка та Ярему Вишневецького. Маруся глибоко осмислює історію України з розповідей дяка і з побачених у дорозі картин зруйнованої Батьківщини.

VII розділ «Дідова балка».
Іван Іскра відвідує старого запорожця, колись визволеного з двадцятилітньої турецької неволі, який оселився під Полтавою й займається різьбярством. Іван попереджає діда про наступ ворожих військ, але той вирішив не покидати свою домівку.

VIII розділ «Облога Полтави».
Брами Полтави зачинені, гармати націлені на ворога. Полтава мужньо тримається в польській облозі вже четвертий тиждень. Іван Іскра відвідує самотню Марусю (її мати померла) і пропонує одружитися. Маруся відмовляє парубкові.

IX розділ «Весна, і смерть, і світле воскресіння».
Маруся попрощалася з Іскрою, виснажена горем і хворобою, чекає свого кінця. Облогу знято, і місто повертається до звичного життя. Повз будинок Марусі проходять козаки й співають її пісні, а далі дівчата — пісню «Ой не ходи, Грицю». Проблематика й композиція «Маруся Чурай» Тематично й композиційно роман надзвичайно складний, багаторівневий, багатопроблемний. Він «нагадує кристал, у якому безліч граней» (В. Панченко).

# data[].attributes.headline
Історичний р

# data[].attributes.body
Історичний роман – це великий епічний твір, у якому широко й різнобічно зображено визначні історичні події, життя народу в його різних виявах, порушено загальнонародні та загальнонаціональні проблеми.

# data[].attributes.headline
Група 2. Історична основа

# data[].attributes.subject
Група 2. Історична основа

# data[].attributes.body
До образу Марусі Чурай у літературі митці зверталися дуже часто. Згадаймо історичну повість російського письменника О. Шаховського «Маруся – малоросійська Сафо», драми українських митців                                   Г. Бораковського «Маруся Чурай – українська піснетворка»,                               М. Кропивницького «Дай серцю волю – заведе в неволю», М. Старицького «Ой не ходи, Грицю», поеми Л.Боровиковського «Чарівниця», С.Руданського «Розмай», драматичну поему В.Самійленка «Чураївна», повість О.Кобилянської «У неділю рано зілля копала»...

Та в усіх цих творах розглядався виключно любовний аспект драми життя легендарної співачки, що, безперечно, занижувало її історичну роль для нації й рідного краю як співця і зовсім не давало можливості показати історичне тло, розорену поляками, але не скорену й готову до боротьби під булавою Б.Хмельницького Україну. Ліна Костенко, поставивши в центр свого історичного полотна легендарну дівчину, заговорила насамперед не про кохання, а про насущні проблеми своєї нації і держави. Про «Марусю Чурай» Ліни Костенко І. Дзюба найвищої думки: «Маруся Чурай» нагадує класичний архітектурний ансамбль, що втілює великий план, велику ідею. Поетичний матеріал розгортається «сам із себе» за законом внутрішньої необхідності й зовнішньої доцільності, а цілість надає кожній частині вищого значення. Він живе наскрізною симфонічною взаємопов'язаністю».

Михайло Слабошпицький теж ставить історичний роман Ліни Костенко на перше місце не тільки в її творчості, а й серед українських творів XX століття: «Маруся Чурай» Ліни Костенко – не просто наша обікрадена й поганьблена історія, не тільки художня енциклопедія життя українського народу середини XVII століття. Це історія, яка осмислює саму себе, мисляча історія. Це партитура вічних мотивів духовного буття народу... Чи й треба казати про те, якої неймовірної популярності зажив цей роман у нас тільки за одне десятиліття літературного життя! Мені здається, якщо в національному письменстві є такі твори, значить, воно не безнадійне, і не безнадійна доля того слова – воно виживе й вистоїть у цьому складному й трагічному світі, який не має сентиментів до жодного народу»